ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 466, 2011-07-31 09:30

אלכס מילר: אתם גם עושים פטנט על זה?

אמיר בן שלום: חלק מהדברים כן.

אמיר בן שלום: על הרישום באור אנחנו עושים פטנט, כי זה באמת משהו שאנחנו המצאנו ונעשה, אבל באופן כללי אנחנו מחזיקים---

מיה הלוי: מכרנו את הרישיון למוזיאון מדע חדש בוורשה, קופרניקוס.

מיה הלוי: זה המוזיאון האחרון שנפתח באירופה, היה שם ביקור לפני שבוע של נשיא ההתאחדות האירופית שאמר, 'זה המודל שאני רואה עכשיו בכל הגזרה', זה המוזיאון הראשון החדש שנפתח בצד המזרחי, מוזיאון מאוד מרשים.

מיה הלוי: היה שם כנס מדעי, באנו עם המוצג והם קנו את הראשון שלנו, אז אנחנו גם גאים להגיד שיש לנו...

אמיר בן שלום: אנחנו לא מתמקחים עם ספקים על הוזלת מחירים, אנחנו מחזיקים פה מלאים אין סופיים במחסנים של כמעט כל חומר גלם, מנירוסטה וטיטניום ועד דבקים הכי זולים ואנחנו בונים את הדברים.

אמיר בן שלום: הבעיה עם מוצג זה שבדרך כלל כמה שאתה לא עם ניסיון ויודע, קשה נורא להעריך מה יעשו 1,000 ולפעמים 2,000 ילדים שיפעילו אותו ביום.

אמיר בן שלום: בסיכומו של דבר, טפו טפו, אנחנו מסתדרים והדברים שלנו עובדים לא רע בתערוכות, כמו שתראו.

אמיר בן שלום: בסך הכל הצוות שעושה את זה הוא צוות די קטן יחסית לפיתוח הזה, כמו שמיה אמרה, יש פה את אורי, מנהל ההדרכה, שהוא איש ייצור, ברוך, חרט כרסם, שמוליק חשמלאי, משרה וחצי של נגרים, אלקטרונאי, זה דבר יחסית יקר להחזיק מהנדס אלקטרוניקה, אז אני משמש גם כמהנדס אלקטרוניקה וגם עובד עם הסטודנטים שעושים את זה, ועוד פה ושם סטודנטים שעוזרים לפיתוח.

אמיר בן שלום: הצוות הזה, שזה בערך 5 פלוס משרות ועוד עזרה, מחזיקים פה את כל המוזיאון מבחינת בנייה, פיתוח, תחזוקה, ותחזוקה נוספת.

אמיר בן שלום: מה שאנחנו עושים עכשיו זה הנושא של רישום באור.

אמיר בן שלום: יש לנו גם את המוצג למעלה וגם אני אראה אותו כאן.

אמיר בן שלום: זה חומר שיודע לזכור כשפוגע בו אור.

אמיר בן שלום: זה חלק ממוצר.

אמיר בן שלום: זרוע תסתובב וזה נעלם.

אמיר בן שלום: הפתרון הוא פתרון שאנחנו משתמשים בו לכל מיני דברים.

אמיר בן שלום: אנחנו בדיוק סוגרים פיתוח של תערוכת חדשנות, שהיא למעלה, ואנחנו מתחילים את הפיתוח הזה, אז זו איזה שהיא דוגמה, אני אבקש ממך שאת תעשי, תלחצי, ורק את תעשי... תלחצי יותר לאט קצת, עכשיו תעשי מהר.

מיה הלוי: יש כאן כמה דברים.

מיה הלוי: יש כאן קודם כל את האור הזה שהוא אור לייזר, אולטרה סגול, אפשר לראות אותו במטוטלת ממש קטנה.

מיה הלוי: אתם חלק מתוך תהליך הפיתוח, אז אתם רואים איך תהליך כזה מתפתח פה בבית המלאכה במודלים קטנים.

אמיר בן שלום: זה האב טיפוס, שהוא משלב גם מתמטיקה וגם מכניקה, אבל הסוד של העניין זה החומר הכימי, שאני מודה, לא אנחנו המצאנו אותו, אנחנו עשינו עליו אדפטציה, והשימוש שלו באור, זה אור על גבול הסגול כחול, 400 ננומטר והוא מספיק חזק אנרגטית כדי לצבוע את החומר ופה אנחנו מדגימים שילוב של שתי תנועות שיוצרות צורה משולשת, ציר אחד הולך קצת יותר מהר מאשר הציר השני.

אמיר בן שלום: תראו את זה למעלה בקנה מידה גדול.

אמיר בן שלום: הדבר הזה קיים במוזיאון בעולם, בדרך כלל עם עט שמצייר, או עם חול שמטפטף.

אמיר בן שלום: תראו את ההעצמה שעבר עט, במוזיאון מדע יודעים, לוקחים את העט, מקשקשים על הקירות, דפים...

אמיר בן שלום: היתרון פה שאנחנו יכולים למחזר את הנייר הזה כמה פעמים שרוצים ואין לנו בלאי, לא צריך להחזיק עוד ניירות להחליף, להחליף טושים, ועכשיו אנחנו מפתחים את זה לעוד סדרה שלמה של הדגמות שקשורות לעקיבה אחרי מסלולים מכניים, צורות של גלגלי שיניים כאלה ואחרים, תנועות, הליכה, עקיבה ודברים כאלה, כתיבה מרחוק בעזרת לייזר או משהו כזה על קיר.

אמיר בן שלום: זה באמת משהו שאנחנו, אפשר לומר, פיתחנו והמצאנו, אבל זאת דוגמה.

אמיר בן שלום: יש לנו ליד זה עוד סדרה של תערוכות ודברים שאנחנו עושים, כמו שתראו, ועוד דברים אחרים.

נאזם באדר: אפשר להשפיע על קצב המחיקה שלו?

אמיר בן שלום: כן, אפשר.

אמיר בן שלום: אנחנו לא כימאים, אבל כימאים יודעים לשלוט בזה במידה מסוימת.

אמיר בן שלום: חברת זירוקס הגדולה ניסתה להגיע עם זה למוצר מסחרי של נייר רב פעמי והיא הגיעה ל-18 או 20 שעות ולא עשתה מזה מוצר מסחרי.

אמיר בן שלום: אז אני אומר, אם זירוקס, שיש להם גם ניסיון בכימיה קצת יותר מאיתנו וגם יכולת עם מכונות צילום מסמכים והדפסה לא הגיעו לזה, קטונו.

אמיר בן שלום: אפשר להשפיע על זה, אבל לא בקנה מידה גדול.

אמיר בן שלום: יש לנו שלושה סוגי חומרים, האדום דועך לאט יותר, הכחול קצת יותר מהר, בקירור זה דועך לאט יותר, כשמחממים זה בבת אחת נעלם, אבל כימאים אולי שולטים בזה.

אמיר בן שלום: בדרך כלל אנשים מחפשים שזה יגיב מהר.

אמיר בן שלום: השימוש המסחרי זה משקפי שמש שמתכהות כשאתה עובר משמש לצל.

אמיר בן שלום: יש לנו את זה גם בחרוזים, בפעילות של חדשנות אנחנו משתמשים בזה.

מיה הלוי: תיכף נעלה לראות.

מיה הלוי: אני מציעה שעכשיו נעלה כולם, נלך לתערוכה שנקראת 'חדשנות בע"מ' ושם נדבר גם קצת על ההיבט הכלכלי של מוזיאונים, מה בעצם ההיקפים שלהם וכולי.

מיה הלוי: החדשנות היא גם נושא שכדאי לנסות לפצח אותו, ואחרי שנדבר כמה מלים על תערוכה נדבר בכלל על ההיבט הכלכלי.

מיה הלוי: דור ייתן לנו כמה מלים על הנושא הזה.

בן שטרית: העובדה שישראל באמת היא מדינה שמובילה בתחום של חדשנות כלכלית ושל חדשנות טכנולוגית ושל המצאות ופטנטים יחסית למספר האוכלוסייה, זה דבר שגם האדם ברחוב יודע להגיד אותו, אבל אנחנו רצינו לעשות תערוכה שמצליחה להתמקד בחדשנות טכנולוגית ולהסביר מה קורה מאחורי הקלעים ולהתייחס לתהליכים בצורה שנגישה לציבור הרחב, לא רק לציבור חובב הג'זטים או לאנשים שקשורים לחברות הון סיכון ולפיתוחים וכן הלאה.

בן שטרית: פיתחנו את התערוכה הזאת שקודם כל יש לה שלושה דגשים.

בן שטרית: דגש אחד זה הטכנולוגיה.

בן שטרית: אנחנו מוזיאון מדע וטכנולוגיה, המנדט שלנו זה חדשנות טכנולוגית, יש לנו פה חדשנות בהרבה תחומים, בעולם התרבות, בעולם האמנות וכן הלאה, אבל רצינו להתמקד בטכנולוגיה.

בן שטרית: דבר ראשון זה המושג חדשנות עצמו.

בן שטרית: צריכים לפצח מה זה חדשנות, הלכנו לכיוון של שילוב של יצירתיות ויישום, כיווּן שאחר כך אפשר לעשות עם זה משהו בשוק, ובאמת ההתייחסות אחר כך לעולם הכלכלה תהיה מאוד רלוונטית.

בן שטרית: הרגל השלישית זו כמובן הישראליות.

בן שטרית: לקחנו דברים שהם born in Israel, צריך קצת לפצח למה הכוונה כשמדברים על דברים שהם חדשנות ישראלית.

בן שטרית: הגבול שמשכנו אותו זה עד דב פרוהמן שאמנם פיתח את האפרום שעכשיו קליפורניה, אבל אמרנו שבכל זאת דב פרוהמן הוא בכל זאת משלנו, אז הוא הגבול, הוא מרכיב הקצה שהכנסנו לתוך התערוכה, אבל כל הדברים כאן בעצם נהגו ופותחו בישראל רובם.

בן שטרית: אחר כך מוזגו, נעלמו, התפרקו וכן הלאה.

בן שטרית: אנחנו מציגים כאן 46 פיתוחים משמונה עולמות ידע.

בן שטרית: יש כאן דברים מאנרגיה סולרית, דברים מעולם החקלאות, טכנולוגיות מים, תחבורה, תקשורת, מידע וכן הלאה, אחר כך תסתובבו ותראו, אבל היה לנו ברור שהקהל הרחב שמגיע לכאן לא ירצה בחזית לראות את המלים האלה.

בן שטרית: צריך איכשהו להגיע איתו לדברים שיותר מתייחסים לסיפור, לנרטיב שמאחורי כל תהליך הפיתוח של החדשנות, לכן למעשה גיבשנו אוצרותית חמש משפחות, כשכל משפחה מתייחסת לתהליך שהמפתח עבר, שברגע שהוא החליט שיש כאן באמת איזה שהוא צורך ואנחנו רוצים לענות על הצורך הזה, איזה נתיב הוא בחר.

בן שטרית: כמובן שיש יותר מחמישה נתיבים וכמובן שהרבה מהפיתוחים הם יותר מאשר נתיב אחד, אבל בחרנו חמש משפחות.

בן שטרית: משפחה אחת לדוגמה היא משפחה שאנחנו קוראים לה התבוננות, שזה למעשה לקחת איזה שהיא תופעה, איזה שהיא תצפית ולהסתכל עליה קצת אחרת וזווית ההסתכלות השונה מאפשרת איזה שהוא פיתוח.

בן שטרית: אב הטיפוס של זה, לדוגמה, הוא נטפים.

בן שטרית: חור בצינור תמיד היה ותמיד יהיה תקלה.

בן שטרית: היה צריך לשים מישהו שיבוא ויגיד 'רגע, זה לא בדיוק תקלה, הרי צומח עץ בדיוק ליד', בואו ננסה ונהפוך את התקלה הזאת למשהו שהופך לאיזה שהוא פיתוח טכנולוגי.

בן שטרית: כמובן שזה עבר אבולוציה וכן הלאה, אבל נקודת המוצא שזיהינו זה למעשה איזה שהיא התבוננות שונה, זווית הסתכלות אחרת על תופעה, על דבר שהיה קיים הרבה לפניו.

בן שטרית: משפחה נוספת זו משפחה שאנחנו קוראים לה שינוי.

בן שטרית: זאת המשפחה שאתם רואים כאן.

בן שטרית: זו התבססות על מוצר קיים.

בן שטרית: משהו שהיה, לקחתי ובעצם שיניתי תופעה שהיתה קיימת.

בן שטרית: אב הטיפוס לדוגמה פה יכול להיות רב בריח.

בן שטרית: לקחת מנעול ירדני, להכפיל אותו פי ארבע, זה לא אותו מוצר מוכפל, זה למעשה מוצר חדש, אבל לבוא ולהגיד, רגע, במקום לסגור פאה אחת של דלת, אני רוצה לסגור ארבע פאות.

בן שטרית: עוד פעם, כמובן שהיו פה התגלגלויות, התחברות למהנדס באל על שהביא את הלשוניות לתוך הקיר, היתה כאן אבולוציה של מוצר אבל בעצם היה כאן לקחת מוצר אחד ולהגיד, אני עכשיו עושה לו סוויץ', משנה אותו, מתאים לו, מכפיל, מחסר, משנה ממד.

בן שטרית: יש מתודולוגיות שלמות שעוסקות בזה.

בן שטרית: זאת משפחה שנייה.

בן שטרית: משפחה שלישית אצלנו בחקירה שיטתית, שמאפיינת פיתוחים מעולם הרפואה לדוגמה.

בן שטרית: נכנסתי למעבדה 15, 20 שנה, סרקתי חומר, חומר, חומר, בסופו של דבר הגעתי לתרופה, אבל התהליך היה תהליך של המון עקשנות, עבודת מעבדה, משהו חצי סיזיפי אפילו.

בן שטרית: זאת משפחה שלישית.

בן שטרית: יש לנו משפחה שאנחנו קוראים לה גילוי מקרי, זאת משפחה סרנדיפית, הלכתי לחפש אתונות, מצאתי מלוכה.

בן שטרית: לא הרבה תעשיינים ישראלים אוהבים להגיד שהיה אלמנט של גילוי מקרי.

בן שטרית: כמו שמדענים אומרים את זה נורא בקלות, בעולם הטכנולוגיה פחות אומרים את זה, אבל אין לנו ספק שזה דבר שקיים וזו קבוצה שמקבלת את הכבוד של פאנל ושל שם כמו כל המשפחות, אבל היא קבוצה ריקה ואנחנו מתייחסים לזה.

בן שטרית: זו תופעה מעניינת.

בן שטרית: המשפחה שכולם אוהבים להגיד שדרכה הם הגיעו זאת המשפחה החמישית, של חשיבה מחוץ לקופסה.

בן שטרית: זה נורא סקסי להגיד 'אני נון קונפורמיסט, הלכתי נגד הזרם, נלחמתי', זה מאוד מאפיין, לדוגמה, את קבוצת הפיתוח הישראלית של אינטל.

בן שטרית: זאת המשפחה החמישית אצלנו שנמצאת באגף השני.

בן שטרית: אנחנו נעשה סיבוב קצר ונראה נציגים.

בן שטרית: חמש המשפחות האלה למעשה מזינות גם את הסיור המודרך שאנחנו מציעים כל הזמן למבקרים, וגם את המוקד הנוסף של התערוכה, שאתם רואים אותו מאחוריכם, זה לבה של התערוכה, הלב שמזמין את המבקר, אנחנו קוראים לזה סדנת ההמצאות, או מעבדת ההמצאות.

בן שטרית: אנחנו מזמינים את המבקרים לעבור בעצמם תהליך של פיתוח חדשני בעזרת כפפה.

בן שטרית: כל מבקר גדול כקטן שנכנס לתערוכה מקבל כפפת קוסם לבנה ויפה ומוזמן להפוך אותה בתהליך פיתוח שלו עצמו לאיזה שהיא כפפה חכמה.

בן שטרית: במסגרת כל אחת מהמשפחות האלה.

בן שטרית: כאן המבקרים גם רואים ומקבלים הסברים על התערוכה.

בן שטרית: דבר נוסף שהוספנו, שאתם רואים אותו כאן, זה שיתוף פעולה שלנו עם בצלאל.

בן שטרית: אנחנו מזמינים סטודנטים מעיצוב טכני בבצלאל לקיים פה את קורס הקיץ שלהם, יחד עם פרופסור עזרי טרזי שהוא גם המעצב של התערוכה.

מיה הלוי: שזה עוד סוג של שיתוף פעולה.

מיה הלוי: אנחנו עובדים בעצם עם בצלאל, עם קורס ממש, עשינו במהלך השנים הרבה, אבל השנה החדשנות שלנו היתה להגיד לסטודנטים, אל תישארו בהר הצופים, תבואו לעבוד פה.

מיה הלוי: אז היום יום ראשון, זה היום החופשי שלהם, כי המוזיאון סגור, אבל בימים רגילים סטודנטים פה עובדים על תהליך של פיתוח, כקורס שלהם, הם יקבלו עליו קרדיט, והתוצרים הטובים יוצגו בתערוכה שאנחנו נציג ונפתח בסוף השנה הזאת.

מיה הלוי: זאת אומרת הם חלק מתוך תהליך ההמצאות, חלק מתהליך הפיתוח, חלק מהאנשים גם מדברים איתם, שואלים אותם 'מה אתם עושים?' הם עושים גופי תאורה, זה נושא שאנשים יכולים להתחבר איתו, כי לא רצינו לבחור נושא שלאנשים אין מה לשאול, ואחרי זה גם תהליך הפיתוח, גם השיעורים שלהם פה, גם ההנחיות של המורים שלהם קורים פה.

מיה הלוי: זאת אומרת זה חלק מתוך תהליך שגם אותו אנחנו פותחים לציבור.

אלכס מילר: אני מבין שבמוזיאון המדע אין בעיה לסוף שבוע ארוך.

מיה הלוי: יום ראשון אנחנו לא משוחררים, להיפך, זה יום העבודה המרכזי שלנו, של הרבה מוזיאונים, כי אחרי סוף שבוע אנחנו צריכים גם ענייני תחזוקה.

מיה הלוי: אז זה יום שמבחינת הציבור, נצטרך להזיז את זה ליום שני כמו כל אירופה, אבל זה יוריד את כמות הימים שנוכל לשרת את מערכת החינוך.

מיה הלוי: אז יש כאן שאלה שצריך לפתור אותה, אבל הנושא של סוף שבוע ארוך, לא בגלל המוזיאונים, יעשו או לא יעשו אותו, אבל אני חושבת שהם יוכלו לנצל אותו יפה מאוד.

מיה הלוי: זה בטוח.

יהודית גידלי: קהל של משפחות.

מיה הלוי: כן, קהל של משפחות.

מיה הלוי: היום בעצם בסוף שבוע משפחות דתיות לא יכולות לבוא, ימי שישי הם עדיין ימים מאוד קצרים, אבל לעומת זאת המגזר הערבי יכול בימי שישי לבצע.

מיה הלוי: צריך לראות איך ליצור את המהלך הזה.

בן שטרית: אפשר לראות כאן כדוגמה את חברת מוביל איי.

בן שטרית: פרופ' אמנון שעשוע הגיע לאיזה שהוא רעיון באמת מהפכני של מנגנון התראה לנהג בעזרת מצלמה אחת בלבד ולא שתי מצלמות.

בן שטרית: מנגנוני התראה זה לא דבר שמוביל איי המציאה, אבל עד הפיתוח של מוביל איי היה ברור שצריך שתי מצלמות, זה נבע מתוך הראייה הסטריאוטופית שלנו, אבל שתי מצלמות מחייב תקשורת בין מצלמות, מחייב מקום לא פשוט בתוך הרכב עצמו, לכן התקשורת של שתי המצלמות הן במחשב הרכב ובעצם מר אמנון שעשוע בא ואמר, למעשה כמו שאני מצליח לראות תלת מימד בעזרת עין אחת, אין סיבה שבעזרת מצלמה אחת אני לא אצליח לפצח את זה ובאמת להגיע לראיית עומק.

בן שטרית: ואכן הוא פיצח את זה וחברת מוביל איי כבר התחילה לפרסם וקצת שומעים אותם גם ברדיו בבחירות של התראת נהג לרכבים.

בן שטרית: אפשר גם לקנות את הרכב עם המערכת, גם להוסיף אותו לרכב.

בן שטרית: מה שקורה למעשה שיש כאן מצלמה שממוקמת על הרכב עצמו.

מיה הלוי: טוב.

מיה הלוי: קיצרו לנו את הסיור.

מיה הלוי: אז אני מזמינה אתכם לרדת.

מיה הלוי: טעמתם, הרגשתם, הבנתם איך, אתם רואים גם שכל הפעילות החינוכית היא חלק מתוך הקונספט, במוזיאונים הנושא של פעילות חינוכית הוא לא מחוץ למהות, הוא תמיד חלק מתוך תכנון של תערוכה, בכל המוזיאונים, הוא חלק מתוך ההדרכה.

מיה הלוי: תיכף נדבר על זה.

מיה הלוי: נרד ונדבר קצת על מספרים ועל אנשים, נדבר על התיירות בירושלים.

דור: אנחנו, מוסדות תרבות בכלל ומוזיאונים בפרט, מעסיקים מאוד גדולים בעיר ירושלים, אלפי עובדים שעובדים אצלנו, רובם הגדול ירושלמים, זה המעגל הראשון של היציבות הכלכלית של המוזיאונים.

דור: במעגל השני אפשר לקחת את כל אותם נקלטים חדשים שמגיעים לכל מוסדות התרבות ומסיימים לימודים בירושלים ומחפשים תעסוקה, וזה אחד השיקולים אם להישאר בעיר או לא.

דור: המרכיב השלישי, זה מעגל אדיר של ספקים וקבלנים שאנחנו בעצם המעסיקים שלהם, מאות ואלפים שנהנים מתעסוקה ומהכנסה כתוצאה מהפעילות של המוזיאון.

דור: עשינו פעם איזה שהיא בדיקה, על כל שקל שמושקע בתרבות בארץ, המוסדות מחוללים סדר גודל של שמונה שקלים.

דור: מכיוון שכולנו חברות לתועלת הציבור כל הכסף הזה כולו חוזר ל---

קריאה: זה רק אתה, כולנו עמותות.

דור: כולנו חברות לתועלת הציבור.

שוש יניב: ---באו 430,000 מבקרים, מתוכם חצי תיירים.

שוש יניב: תיירים, מבחינתנו, זה הרבה ישראלים שבאים בקיץ, אנשים שהגיעו מבחוץ.

שוש יניב: במקום להביא מספרים, לנו יש חזון גם בעונת התיירות וגם בעיירה הקטנה שלנו בירושלים, של ראש העיר, להביא תיירים לישראל, 10 מיליון.

שוש יניב: תיירים מגיעים מכל מיני סיבות ועושים כל מיני דברים.

שוש יניב: עכשיו אני אפנה לשניכם ואשאל אתכם, כשאתם נוסעים לטייל, עם או בלי הילדים, לכל ארץ, פריז, לונדון, ניו יורק וכולי, ואחרי שעשיתם את ה---

אלכס מילר: בפעם האחרונה ב-2010.

שוש יניב: אני עוד מעט אציע לכם חופשה בישראל, בירושלים.

שוש יניב: בוא נגיד שאם אתה לא יודע את זה באופן אישי, אז אתה אולי מכיר את זה משמועות מחברים שנוסעים ומטיילים, שמגיעים לכל מיני ערים בעולם ועושים קודם כל עם המשפחה.

שוש יניב: ..

שוש יניב: ובדרך כלל זה נורא ואיום, כי עומדים בתורים יותר מאשר עושים כל דבר.

שוש יניב: הדבר השני שעושים אנשים זה כיום בגוגל או באייפון, הם מבררים איזה מוזיאון יש בעיר.

שוש יניב: מוזיאונים מזמן הפסיקו להיות מקום שמשרת רק את תושבי המקום לצורך פעילות תרבותית, הם מזמן הפכו להיות גורם שלא רק התיירים נמצאים בו באופן ניכר, אלא יותר ויותר יש היום בעולם תיירות של תרבות.

שוש יניב: אנשים שרוצים להחליט לאן הם ייסעו בחופשה הבאה שלהם, אז הם יחליטו על תקציב, יחליטו על אזור, אבל הדבר הבא שהם יעשו זה כמה...

שוש יניב: בפריז בלובר, או במוזיאון ישראל בירושלים.

שוש יניב: אבל במידה ו...

שוש יניב: שהוא יחיד מסוגו בעולם, וההחלטה היא לא רק סביב תערוכה, אלא היא בהחלט סביב, אם אני נוסע לסוף שבוע או אם אני נוסע לשבוע, אני אסע למקום שאני יודע מראש שיש לי בו ענייני תרבות מעניינים.

שוש יניב: אני אומרת בכוונה ענייני תרבות, כי העניין התרבותי הוא רחב מאוד, הוא שונה בין קבוצות ומגזרים.

שוש יניב: היום גם אנשים שמגיעים לטייל כקבוצות בעולם, הם מגיעים בטיול שלהם למוזיאונים.

שוש יניב: במקום שאתה נוסע אליו ומאוד יפה שם, יש צבע יפה ויש עוד מבצר אחד מעניין וגם חוף ים, זה לא נחשב לאתר תיירות מושך.

שוש יניב: המוזיאונים מהווים גורם משיכה, אם לא מספר אחד, בוודאי מספר שתיים היום בתיירות בעולם.

שוש יניב: ואנחנו נמצאים כאן כדי לשרת גם את המדינה וגם את העיר.

שוש יניב: בכוונתנו להביא הנה 10 מיליון תיירים.

אלכס מילר: המשרד תורם, לא?

שוש יניב: כן, אין לנו טענות לאף אחד.

שוש יניב: אנחנו כאן כדי לראות איך אנחנו---

דור: משרד התיירות?

דור: את האמת לא.

שוש יניב: משרד התיירות תומך, במקרה שלי, בתשתית.

שוש יניב: משרד התיירות עזר לנו מאוד כדי להקים את התשתית למופע הלילי המדהים.

מיה הלוי: אבל זה יוצא דופן מכלל המוזיאונים.

שוש יניב: זה קצת יוצא דופן ואני רוצה להגיד עוד דבר.

שוש יניב: אחת הבעיות הגדולות, אני חושבת של כל המוזיאונים, זה איך הם משווקים ומפרסמים את עצמם.

שוש יניב: כדי להיות מוזיאון מוכר על ידי מינהל התרבות, לא תעשה מה שלך נראה, אלא קודם כל אתה חייב לעמוד בקריטריונים מאוד מקפידים, מחמירים ונכונים, כי אחרת כל מי שיש לו קצת כסף ויפתח את הספרייה בבית, הוא יקרא לזה מוזיאון.

שוש יניב: לכן אנחנו עומדים בקריטריונים שדורשים מאיתנו השקעה מאוד גדולה ומאוד מוצדקת בתשתית מוזיאלית.

שוש יניב: במחלקת חינוך כל מה שקראת להם היום במספרים, ויש לנו אתיופים וחרדים ותלמידים וכולי, מחלקת חינוך בהגדרתה היא מחלקה הפסדית.

שוש יניב: אי אפשר להרוויח ממחלקת חינוך, אפשר רק להפסיד.

שוש יניב: אנחנו חושבים שזה רווח גדול, אבל הרווח הוא לא בכסף.

שוש יניב: גם יתר הפעילויות שנעשות מתערוכות מתחלפות, חוץ מתערוכת שינוי שנעשתה במגדל דוד בשנת 2000 והביאה 1,250,000 מבקרים והיתה רווחית, אני כמעט לא מכירה תערוכות שמרוויחות.

שוש יניב: כדי לעשות תערוכה מצוינת, כמו שראינו למעלה, היא זקוקה להשקעה מאוד גדולה שלא תוחזר על ידי מספר המבקרים או התשלום שלהם.

דור: רק בשביל סדר גודל, אנחנו, מוזיאון ישראל, משקיע 3 מיליון דולר בשנה על הקמת תערוכות.

מיה הלוי: ואנחנו בקנה מידה הרבה יותר קטן, אמנם, אבל משקיעים כ-4-5 מיליון שקלים בשנה בתערוכות.

מיה הלוי: זאת אומרת, זו המהות ואלה העלויות ואין לזה החזרים.

שוש יניב: ואני חייבת לציין שמוזיאונים בארץ, תתקנו אותי אם אני טועה, ההכנסה העצמית שלהם היא מהגבוהות בעולם, צריכים להשקיע את זה בעצמנו לעניין המוזיאלי, שזה חינוך, שזה תערוכות, שזה עוד מספר דברים שלא הוזכרו פה.

שוש יניב: התקציב שלנו כדי לפרסם ולשווק לתיירים הוא אפסי, הוא מינימלי.

שוש יניב: יש מי שיש לו קצת יותר ויש מי שיש לו קצת פחות, אבל כולנו חיים כאן ומכירים מוסדות שהם מוסדות פרטיים או מוסדות שהם לא מוזיאונים ולכן פטורים מכל התערוכות ואנחנו יודעים שתקציבי השיווק והפרסום שלהם מביאים המון תיירים.

קריאה: כמו מה?

מיה הלוי: עיר דוד.

שוש יניב: ואין את המחויבויות שיש לנו.

שוש יניב: אנחנו מאוד זקוקים לעזרה, גם של משרד התיירות, בלשווק ולפרסם.

שוש יניב: אין שום דרך, אני כמעט אומרת שלפעמים אנחנו עושים את הדברים הטובים ביותר בארץ ולפעמים בעולם ואנחנו מתפללים שכל אחד שהיה יספר לעוד עשרה חברים בפייסבוק או בדרך אחרת, כדי שיגיעו אלינו.

שוש יניב: כולנו עושים שיווק ופרסום, אבל זה לא דומה בקנה המידה.

שוש יניב: אני ולא אף אחד שיושב כאן לא יכול לשים מודעה גדולה בניו יורק טיימס לקראת הקיץ ולהגיד, 'כשאתה בירושלים.

שוש יניב: ..', אפילו לא כולנו יחד.

אלכס מילר: היה לכם בתוך המשרד, לראות אסטרטגית עם מה אפשר ללכת.

אלכס מילר: יש לכם בכלל שיח עם משרד התיירות ברמה אסטרטגית?

מיה הלוי: לא ברמה העירונית של המוסדות.

מיה הלוי: יש לעירייה שיח, אבל מוסדות התרבות עוד לא יושבים בתוך הדיון הזה.

שוש יניב: וגם תמיכת משרד התיירות בפעילות תיירותית ובפרסום ושיווק בירושלים עוברת דרך או העירייה עצמה או גופים שקשורים לעירייה ואז זה לא מגיע אלינו.

שוש יניב: העיר לוקחת על עצמה למנף את העיר, למרות שלנו יש איזה אמירה, ואני אגיד אותה בגלוי, למרות שיש נציגת עירייה שתספר שאמרתי את זה, שהעיר בעצם מפרסמת אותנו בלי להגיד את שמנו, משום שאם אתה לא אומר 'תבואו לירושלים, כי יש תערוכות, כי יש תרבות, כי יש מקומות לבקר', אז למה אתה בדיוק מזמין את האנשים?

שוש יניב: בעצם אנחנו מנוצלים לטובה, אבל לא מפורסמים באופן אישי.

שוש יניב: העירייה לא מפרסמת בגדול את מוזיאון המדע-חדשנות ומגדל דוד אות ועוד, ומוזיאון ישראל, כי יש מוזיאון חדש ונהדר.

נאזם באדר: משרד החינוך, כמה מהווה התמיכה הזאת מבחינת אחוזים ברמת התקציב הכללי?

מיה הלוי: אני אספתי את הנתונים של ירושלים, שתהיה לנו תמונה.

אורית לרנר: אני רוצה להגיד משהו על נועז בר ניר, המנהל הכללי של משרד התיירות, שבשיחה איתו עולה שהם עובדים רק על תיירות חוץ בנוגע לירושלים ולא על תיירות פנים.

אורית לרנר: הם לא מספיק תופסים את מוסדות התרבות כאטרקטיביים לתיירות חוץ, ולכן גם כשהם עושים את התכניות של המשרד מול עיריית ירושלים, למול הרל"י (הרשות לפיתוח ירושלים), הם שמים את התרבות בצד.

אלכס מילר: זאת אומרת המוזיאונים לא מושכים את התיירים.

אורית לרנר: הם מושכים, אבל הם עושים את זה דרך המלונות, למרות שכולם יודעים שלמשל האופרה היא דוגמה נפלאה ללמה הגיעו למצדה ומכרו.

אורית לרנר: הם עדיין לא הפנימו את המסר שבירושלים, בשביל להביא עוד תיירים, הם צריכים לתת תשומת לב ל---

אלכס מילר: זה לא רק ירושלים, זה בכלל כל הארץ.

שוש יניב: אבל אנחנו פה יושבים בירושלים.

שוש יניב: מוזיאון מגדל דוד, שמשרד התיירות אכן עזר בתשתית שלו, מכור נכון להיום עד סוף ספטמבר.

שוש יניב: אני מתארת לעצמי שאנשים שמגיעים לראות אותו בערב, אחרי שהם ביקרו ביום במוזיאון, כי אנחנו מציעים להם הצעה שאי אפשר לסרב לה, 'תבואו גם ביום', הרבה מהם נשארים, נשארים בירושלים, גם אם הם לא לנים, ושוב, משרד התיירות מדבר על לינות, אז הם בוודאי ייצאו לאכול ארוחת ערב לפני או אחרי, אולי ביקרו בעוד מוזיאון כי יש איזה זמן פנוי אחר הצהריים.

שוש יניב: ההכנסה שלהם לעיר וההבאה שלהם לעיר קורית הרבה בגלל תרבות, והתרבות מאוד מאוד מנוצלת, אבל באופן ערטילאי, לא באופן ספציפי, לא להגיד, אנחנו נעזור למוזיאונים לפרסם את עצמם כדי להביא יותר תיירים.

מיה הלוי: אני רוצה להגיד כמה מלים על הנושא של הכסף, איך בעצם נראה המבנה התקציבי.

נאזם באדר: אולי עוד שאלה.

נאזם באדר: גם בדברי הפתיחה שלך וגם בדברים של אחרים, יש צביון תרבותי למוזיאונים האלה, דיברתם על החרדים, על הערבים, על חינוך ממלכתי, תרבות, משרד התרבות לא תופס שיש צביון תרבותי לפעילות הזאת ולכן צריך לחזק ולתמוך בה?

אלכס מילר: משרד התרבות תומך.

מיה הלוי: הרמת לי להנחתה, כמו שאנחנו אומרים.

מיה הלוי: אז אל"ף מוזיאונים בכלל סובלים מתת תקצוב ציבורי של מדינת ישראל.

מיה הלוי: זאת אומרת שלוקחים את סך כל עוגת התרבות הקיימת, הנתח שניתן למוזיאונים הוא נתח יחסית קטן בהשוואה לתחומים נוספים.

מיה הלוי: מי שנפגע מזה במיוחד זה עיר כמו ירושלים, כי המוסדות הכי גדולים בתחום התרבות שלה הם המוזיאונים ולכן התמיכה הממשלתית שמגיעה למוזיאונים בירושלים היא יחסית מאוד קטנה.

מיה הלוי: אני רק אספתי את הנתונים של 2009, כי לצערי זה המידע האחרון שמתפרסם במחקרים של פיל"ת, שאני יכולה להסתכל.

מיה הלוי: אם מסתכלים רק על הנתונים האלה, ההקצבה הציבורית שניתנת למוזיאונים בכלל בישראל, מתוך סך הכל התקציב של המוזיאונים, זה 43% מהתמיכה בהם.

מיה הלוי: בכלל בארץ ההקצבה הציבורית שניתנת למוזיאונים מתוך סך כל התקציב שלהם.

מיה הלוי: בירושלים זה 17%, למה?

מיה הלוי: כי רוב הכסף לא מגיע ממשרד התרבות, הכסף הגדול שמגיע למוזיאונים מגיע מהרשויות המקומיות וכשיש לך עירייה כמו תל אביב ויש לך עירייה כמו חולון ויש לך עירייה כמו ראשון ועירייה כמו הרצליה, אתה מוצא את ההקצבה הציבורית שם.

מיה הלוי: כשיש לך עירייה כמו ירושלים, אנחנו במשבר מאוד מאוד קשה והנתון הזה מראה, גם כשמוציאים את מוזיאון ישראל שבעצם מקבל את עיקר התמיכה הציבורית, הוא לא מקבל הרבה מהעירייה, אבל הוא מקבל ממדינת ישראל, זה עדיין סכום נמוך.

מיה הלוי: מוזיאון ישראל, לפחות בשנת 2009, אלה הנתונים, קיבל 16 מיליון שקל תמיכה ציבורית מתוך 112 מיליון שקל תקציב.

מיה הלוי: אתה רואה שהמספרים פה בכלל לא מדברים.

מיה הלוי: אז קודם כל אנחנו נפגעים מאוד, כי כלל המוזיאונים מקבלים מעט ממינהל תרבות ואנחנו עיר של מוזיאונים, המוזיאונים בדרך כלל מקבלים את הכסף מהרשויות המקומיות, אבל עיריית ירושלים לא עומדת ביכולת בכלל לתת לנו.

מיה הלוי: סך הכל התמיכה של העירייה, אחרי מאבקים, אנחנו רבים אם זה 20 או 21.5 או 23, ועוזרת לנו התקנה שהיא תקנת ירושלים, שמינהל תרבות מחלק, ועדיין אלה סכומים מאוד נמוכים ביחס להיקף התקציב הכולל של מוסדות התרבות בירושלים.

מיה הלוי: אלה סכומים סמליים.

מיה הלוי: אם אני מסתכלת על המוזיאון שלנו, אנחנו מקבלים 3% מהתקציב שלנו מהעירייה, 2.5% מתקציבנו מהעירייה, או 2%, זה שאנחנו מוסד שנחשב כבר למוסד עוגן בעיר.

מיה הלוי: אלה מספרים שכשאני אומרת אותם בקול רם, אנשים לא מאמינים, ומוזיאונים יותר קטנים סובלים עוד יותר מזה.

מיה הלוי: זה עוד כשעושים איזה שהיא אפליה מתקנת למוסדות עוגן.

מיה הלוי: אז יש כאן באמת עיוות מאוד קשה של הנושא של המוזיאונים.

מיה הלוי: הצד השני גם מאוד מסובך, וזה הצד של התרומות.

מיה הלוי: כל הזמן פנינו לעולם הגדול, לעולם היהודי.

מיה הלוי: אנחנו יודעים שהעולם היהודי בתרומות, אל"ף השתנה, אנחנו לא מדברים על אותה פילנתרופיה---

אלכס מילר: יש לכם 46, נכון?

מיה הלוי: יש לכולם סעיף 46, אבל אני אומרת שהפילנתרופיה העולמית השתנתה.

מיה הלוי: כשבארצות הברית מדברים על הבעיות הכלכליות שם, הפילנתרופיה לתת למוסדות---

דור: יש תקרה לסעיף 46.

אלכס מילר: בסדר, אתם עוברים את הסכום?

דור: לא, יש אנשים שרוצים לתת וזה לא מוכר להם במס.

דור: בארצות הברית---

אלכס מילר: זה כולם, כל העמותות, זה לא רק אתם.

מיה הלוי: נכון, אנחנו לא שונים במצב הזה.

מיה הלוי: ירושלים פה לא סובלת, אבל אני רוצה כן לדבר על מה ירושלים כן סובלת.

אלכס מילר: אני לא מדבר על ירושלים, אני מדבר על הנושא של המוזיאונים, הכרה במס.

אלכס מילר: האם יש לכם שוני מעמותות אחרות שמקבלות תרומות?

דור: לא, אבל בארצות הברית אחד האינסנטיבס הכי גדולים לתמיכה במוסדות תרבות הוא הכרה במס.

אלכס מילר: אם נעלה תקרה, זה יעזור לכם?

דור: בוודאי, משמעותית.

אלכס מילר: אז תכין איזה שהוא נייר משפטי על העניין הזה.

דור: אין בעיה.

דור: כל הטייקונים למיניהם מוגבלים בסכום וזה כבר לא כל כך אטרקטיבי.

אלכס מילר: הם מתעסקים בבעיות הדיור.

מיה הלוי: אני רוצה להעלות עוד בעיה עם הטייקונים הגדולים.

מיה הלוי: אתם מכירים את הביטוי שבאים לתרום בבית ואומרים 'תרמתי במשרד', אז אצלנו זה בדיוק אותו דבר, 'תרמנו בתל אביב'.

מיה הלוי: זאת אומרת אנחנו מדברים על זה שהטייקונים הגדולים לא גרים כאן, הם מחפשים---

יהודית גידלי: יש לי חדשות בשבילך, בתל אביב הם אמרו את ההיפך.

מיה הלוי: אני לא חושבת, אנחנו יכולים לראות גם את הנתונים, יש לנו יכולת להסתכל על הנתונים.

שוש יניב: יש לי משהו להגיד על זה.

שוש יניב: אני גיליתי, באמת, אנשים מגיעים אלינו, מגיעים למוזיאונים ונהנים ובאים אחר כך ומדברים עם המנהלים, יש איזה שהוא עניין שיכול להיות שהוא טוב בכלל, אבל הוא פחות טוב למוזיאונים, שכשתורמים לתרבות תורמים לתל אביב, וכשמגיעים לירושלים, תורמים לדברים אחרים.

שוש יניב: יש תורמים שמגיעים לירושלים ויתרמו הרבה עבור חיזוק היהדות בכל מיני מקומות, עבור נזקקים שיש בירושלים הרבה, נזקקים זה אומר בריאות ובתי חולים וזה וזה, לתרבות אנחנו תורמים בתל אביב.

שוש יניב: אני מדברת על תרומות משמעותיות, ישראליות, תרבות בתל אביב ובירושלים הם תורמים לבתי תמחוי ולבתי חולים ולחיזוק המורשת שלנו במקומות מסוימים ולא במוזיאונים.

מיה הלוי: אם יש לכם שאלות, אז כמובן נשמח.

אנסטסיה מיכאלי: האם יש תרומות מחוץ לארץ?

מיה הלוי: יש תרומות מחוץ לארץ, בוודאי.

מיה הלוי: כולנו עובדים קשה על התרומות מחוץ לארץ, אבל פה, שוב, אנחנו בתחרות מאוד קשה.

מיה הלוי: אנחנו מדברים על מערכות מאוד משומנות שמוסדות לא מאוד גדולים לא מסוגלים להקים.

מיה הלוי: אנחנו מתחרים פה עם אוניברסיטאות שמחזיקות אגודות, אנחנו מתחרים עם בתי החולים שמחזיקים אגודות ידידים.

מיה הלוי: כשאנחנו באים, אז מוזיאון ישראל אולי יכול להקים מערך גיוס ידידים בחוץ לארץ, אבל יתר המוסדות הם קטנים, העלות של גיוס בחוץ לארץ הוא גדול והבעיה המאוד קשה שלנו זה שגם כשהם מגיעים לעיר, מה סדר העדיפות ששמים להם.

מיה הלוי: נניח כשמגיע כבר תורם לעיר ירושלים והוא מגיע לעיריית ירושלים, האם מוסדות התרבות יהיה הדבר הראשון שראש העיר יסמן לתורמים לקדם.

מיה הלוי: מרוב משימות שיש לעיר הזאת להרים והמצב הכלכלי של תושביה והבעיות הקשות שהיא מתמודדת איתן, לא שמים אותנו.

מיה הלוי: אם אנחנו לא מגיעים אל התורם וכן התורם הגיע לעיר ירושלים, והוא יגיע לראש העיר, הוא יסמן לו כאתגרים דברים אחרים לפני מוסדות התרבות.

מיה הלוי: אז מצד אחד יש הכרה, אני חושבת, גורפת בתרומה של מוסדות התרבות בכלל לעיר ירושלים, אני חושבת שיש גם הכרה בתרומה של המוזיאונים, מצד שני אין לזה ביטוי, לא בתמיכה העירונית, לא בתמיכה הממשלתית, לא בתרומות הפילנתרופיות וגם לא בהכנסות עצמיות, כי אנחנו לא יכולים לקחת פה כל מחיר.

מיה הלוי: אנחנו מוכרחים להתאים את עצמנו לחתך האוכלוסייה שיש פה בעיר.

מיה הלוי: זה קורה מול מערכת החינוך.

מיה הלוי: בשביל לקיים את הפעילות במוזיאונים ויש כאן שמונה מוזיאונים בירושלים שמקיימים את רוב הפעילות החינוכית במדינת ישראל שמתקיימת במוזיאונים, אי אפשר לגבות את העלויות של זה.

מיה הלוי: אז לשאלתך, המינהל הפדגוגי תומך בפעילות שהיא מוזיאונים לאמנות וסל תרבות תומך בפעילות שנמצאת במוזיאון לאמנות, אבל עדיין הסכומים הם קטנים ביחס להשקעה.

מיה הלוי: השקעה בתלמיד שמגיע למוזיאון היא בסדר גודל של בין 80 ל-100 שקל, כי הוא פשוט עולה יותר ממבקר רגיל.

מיה הלוי: אתה רוצה שהוא יעלה יותר, הוא מודרך בקבוצה קטנה, מפתחים לו פעילות מיוחדת, מתאימים את זה לחינוך המיוחד, מתרגמים את זה לערבית, עושים התאמות למגזר החרדי, מוצאים פעילויות מיוחדות לתלמידים מואצים, עושים פעילויות מיוחדות לתלמידים יותר אטיים.

מיה הלוי: בכל הדבר הזה בעצם המוזיאונים זה התשתית והפיצוי לזה לא ניתן.

מיה הלוי: אתה לא יכול לגבות את זה, לא ממערכת החינוך, ואנחנו גם יודעים שהעלות שאתם מרשים לגבות מוגבל.

מיה הלוי: זאת אומרת אין כאן אפשרות, גם אם מישהו רוצה לשלם לי, כשהוא יכול לשלם, כי הסל מאוד מוגבל, הוועדה מגבילה את תשלומי ההורים.

מיה הלוי: כך שיש כאן בעצם די סד שבתוכו אנחנו פועלים.

מיה הלוי: אבל אתם נמצאים פה היום בפתיחה של יום סיור בירושלים, אתם התחלתם עם המוזיאונים, אתם תכירו את המורכבות של ירושלים בתחומים השונים.

מיה הלוי: בגלל שהעיר כל כך מגוונת בפעילות, חשבנו לתת לכם נקודות מבט, אבל את הכל מוביל ועד אחד משותף שמנסה להתגבר על השוני ועל המתח הקיים בינינו.

אלכס מילר: אני רוצה בקצרה שני דברים, לפני שאנחנו מתקדמים.

אלכס מילר: אני מאמין שבסוף אנחנו נעשה גם סיכום מסודר, אבל לפחות שיהיה לנו רשום.

אלכס מילר: קודם כל אני אפנה, אפילו היום אני אדבר עם סטס, לבדוק אפשרות לעשות מפגש עם פורום המוזיאונים בכל הארץ ולבנות אפשרות אסטרטגית שיווקית למוזיאונים.

אלכס מילר: לא דרך העיריות, אלא ממש אקסקלוסיבית , לבדוק אם האפשרות הזאת קיימת.

אלכס מילר: דבר שני, אני אשמח לקבל מכם, מהיועצים המשפטיים שלכם, את העניין של הכרת המס ויכול להיות שאנחנו נתקדם עם הצעת חוק.

אלכס מילר: יש לנו כבר ניסיון עם הצעות חוק בנושא של המיסוי, לי לפחות דרך ועדת הכספים, אז אני מאמין שעם ההיגיון הבריא אנחנו נוכל להגיע לאיזה שהיא פריצה גם בעניין הזה.

אלכס מילר: אני מאמין שאותם הדברים יעלו עוד במשך הביקורים שלנו במקומות אחרים.

אלכס מילר: רק תרכזו, רבותיי, באמת.

אלכס מילר: בלי להיכנס לדמגוגיה כללית, אם יש בעיות, דברים ספציפיים, כמו הנושא של משרד התיירות, כמו הנושא של הכרה במס, תצביעו עליהם, תחשבו, יש לנו עוד כמה מפגשים היום שאנחנו צריכים לעשות ותעלו את זה בצורה מסודרת, יכול להיות שבחלק אנחנו ניתן פתרון, בחלק פחות, אבל שזה יהיה מסודר.

אלכס מילר: קשה לנו מאוד לפתור דברים גלובאליים שכולכם יודעים שמשנה לשנה אתם מעלים אותן סוגיות, אבל הן לא מתקדמות.

אלכס מילר: בואו נתחיל לחשוב תכל'ס ולראות איפה הנקודות שאנחנו יכולים להצביע עליהן ולעשות שם תיקונים.

אלכס מילר: נאזם, מתי בפעם האחרונה היו תערוכות בכנסת של המוזיאונים?

קריאה: אני מנסה לקדם את זה.

אלכס מילר: תעזור קצת.

מיה הלוי: אני רוצה לפתוח את הנקודה האחרונה וזה החוק החדש שאנחנו מדברים על כניסה חינם לילדים.

מיה הלוי: אנחנו מאוד בעד החוק הזה, אבל אנחנו מוכרחים למצוא את מנגנון הפיצוי.

מיה הלוי: ההכנסות העצמיות של המוזיאונים היום הן מרכיב מאוד משמעותי.

מיה הלוי: אנחנו מאוד רוצים לראות יותר ילדים, במוזיאונים כמו שלנו זה מרכיב מאוד מרכזי, כמובן, זה למעלה מ-50% מהמרכיב, זה 60%-70% מהמרכיב של הקהל שלנו.

מיה הלוי: זאת אומרת כניסה חינם זה פשוט להרוג את המוסדות האלה.

מיה הלוי: יש מנגנונים מצוינים שנעשו, כמו שנעשה בחוק אזרחים ותיקים.

אלכס מילר: החוק של אורבך מדבר על תקצוב?

מיה הלוי: בלי תקצוב.

שוש יניב: הרעיון שלו הוא שכשילדים יבואו למוזיאון המדע, מחר ינהרו אחריהם ההורים, הדודים, הסבים והסבתות ומזה היא תתפרנס.

מיה הלוי: אבל אין לזה שום סעיף תקציבי, להבדיל מהנושא של הפריחה שהיתה בתיאטראות עם הכניסה של חוק אזרחים ותיקים, שהיה לזה פיצוי.

מיה הלוי: זאת אומרת יש בפירוש אפשרות לעודד אוכלוסיות, יש בפירוש אפשרות להגיד שילדים הם בסדרי עדיפות שלנו לפני אחרים, אבל לא יכול להיות שלנטל הזה לא יהיה שום ביטוי ואני חושבת שיש מנגנונים שהמדינה פיתחה עם חוק אזרחים ותיקים, רק צריך ליישם אותם.

אלכס מילר: שאני אבין.

אלכס מילר: אם נגיד החוק שלו עובר, עזבו הורים, קודם כל בית ספר, ברגע שזה חינם---

מיה הלוי: נכון, הרג אותנו, אנחנו סוגרים את הדלת למחרת.

אלכס מילר: רגע, אז אם אנחנו עושים בחוק הזה תיקון שזה יהיה אך ורק מוגבל נגיד לכניסה אישית ולא---

מיה הלוי: אז כל ילד יבוא אישית, אתה לא יכול, אין דבר כזה.

יהודית גידלי: זה צריך להיות אולי יחד, מבוגרים וילדים, זאת אומרת זוג הורים יכול להביא את---

מיה הלוי: אבל מה זה?

מיה הלוי: ואם המשפחה עם הרבה ילדים?

אלכס מילר: שזה לא יהיה קבוצתי.

מיה הלוי: אבל זה יקרה, כי אז המורה באה, אומרת לילדים, תלכו למוזיאון ואני אבוא ואדריך אתכם.

שוש יניב: או לחילופין יש את החופש הגדול שאני מקווה שמיה מתפרנסת בכבוד מזה שהמון ילדים עם משפחות באים לעשות פעילות.

מיה הלוי: אנחנו לא יכולים לעמוד בזה, זה נזק כלכלי.

מיה הלוי: יש לזה מנגנונים.

כלנית שמיר: באזרחים ותיקים, למשל לתיאטראות, אנחנו נותנים 10% מההכנסות העצמיות כפיצוי עבור הכניסה.

מיה הלוי: אבל אנחנו מדברים פה על מספרים אחרים.

דור: ובמוזיאון אתם מכמתים, אתם ממש סופרים אחד אחד.

אנסטסיה מיכאלי: אם כן לעשות שינוי, ואני אומרת את זה כאם לארבעה ילדים עם ניסיון גדול של מוזיאונים ורצון לתת חינוך לכולם, אתם נותנים מנוי לשנה, תאריכו את זה לשלוש שנים למשפחות.

מיה הלוי: אפשר למצוא המון מנגנונים, את צודקת.

מיה הלוי: למשל אנחנו יש לנו כרטיס משפחתי, שאנחנו לא סופרים כמה ילדים מגיעים.

מיה הלוי: משפחות ברוכות ילדים נהנות מזה.

מיה הלוי: אבל יש איזה שהוא מנגנון פיצוי, ללא זה, אנחנו פשוט נסגור את הדלת.

אלכס מילר: את הבעיה הבנתי, נצטרך לטפל בזה.

אלכס מילר: בית מזי"א

אסנת גיספן: קבוצת התיאטרון הירושלמי היא הקבוצה הוותיקה ביותר בארץ, היא קיימת 25 שנה.

אסנת גיספן: הקבוצה שמה לעצמה מטרה ליצור מהמקורות היהודיים ו...

אסנת גיספן: אני ארחיב למעלה.

אסנת גיספן: בית מזי"א, זאת קומת הכניסה.

אסנת גיספן: כאן מיועד מקום לבר קפה, שישרת את הקהל הרחב.

אלכס מילר: אתם מחכים לתורם.

אסנת גיספן: אנחנו מחכים כל הזמן לתורמים.

אסנת גיספן: בתיאטרון תמיד מחכים לתורמים.

עוזי: אני רק אספר להם על המקום.

עוזי: אני מנכ"ל תיאטרון פסיק ירושלים, גם שחקן בדרך כלל, אז אם אני מדי פעם דוחף מונולוגים, זה בלתי נשלט.

עוזי: זה בית מזי"א, שלפני לא יודע בדיוק כמה שנים, כתוב פה בשלטים, תרם אותו איש יקר בשם אהרן מזי"א.

עוזי: אני חושב שזאת היתה תרומה, זה היה איזה שהוא מעבר לא ברור מנכסיו לנכסי עיריית ירושלים.

עוזי: אהרן מזי"א היה ממקימי השפה העברית, היה רופא, היה בדרכו שלו איש רוח ומעשה, מהפכן, ציוני מאוד גדול, וזה היה הבית שלו.

עוזי: הוא גר למעלה, למטה היתה לו קופת חולים, בית חולים קטן, איפה שהוא כאן משפחת אנג'ל המקורית התגוררה וברבות הימים זה הפך לכל מיני דברים, בית ספר, ישיבה, אולפנה, ושוב פעם, באופן מאוד מוזר ונוגד את כל חוקי ההיגיון, זה הפך להיות תיאטרון.

עוזי: בשלב הזה יש שתיקה רועמת.

קריאה: תגיד לנו מתי למחוא כפיים.

עוזי: כפיים?

עוזי: למחוא כפיים אחרי הבג"צ שפפה וניר ברקת הגישו, כשרצו להפוך את המקום הזה לישיבה.

עוזי: עכשיו למחוא כפיים.

עוזי: זה פרויקט שרץ כבר כמה שנים.

עוזי: זו כבר אכסניה לשלוש קבוצות תיאטרון, קבוצת התיאטרון הירושלמי, שאסנת היא המנהלת הכללית שלה והיא כבר תספר עליה בהרחבה, האינקובטור, מאוחר יותר נרחיב גם עליהם את היריעה.

עוזי: כעיקרון האינקובטור זו קבוצה שהקים אריק עשת, מנהל בית הספר למשחק של ניסן נתיב, לשעבר תיכף, שעכשיו הולך להתפנות כדי לנהל את התיאטרון הזה.

עוזי: מי שזה מעניין אותו ברמת התקנות, הם נמצאים כרגע על פרויקטים עם שאיפה מאוד מאוד קונקרטית להפוך לתיאטרון רפרטוארי קטן, ותיאטרון פסיק ירושלים.

עוזי: המקום מתחלק לשני חלקים, שתיכף נראה אותם.

עוזי: יש את החלקים האוטונומיים של כל קבוצת תיאטרון ויש שני אולמות מופעים שאותם אנחנו נחלוק ביחד, ושטחים ציבוריים כמו הלובי הזה.

עוזי: מעבר להיותו של המקום מבנה שבאמת אמור לקבל ברמה מקצועית תיאטרון, זה גם סוג של קסם שבינתיים עובד, שבו שלוש קבוצות, שלושה תיאטראות, כל אחד עם האגו שלו, החזון שלו, דברים שהם לאו דווקא הולכים ביחד, התאגדו כאן על מנת שבאמת המקום הזה יצליח.

עוזי: עכשיו רק חסר שתעזרו לנו.

עוזי: זה האולם התחתון.

עוזי: בעצם בית מזי"א, כשהוא פונה לקהל, יש לו שני אולמות.

עוזי: אולם אחד קונבנציונלי, שזה האולם הזה, שאתם רואים, כיסאות פוקסיה.

עוזי: זאת הבמה, מאחורה יש לנו שני מאחורי קלעים, אחד תחתון ואחד עליון.

עוזי: אין מה להרחיב את הדיבור יותר מדי, המקום כבר מאובזר לחלוטין ברמת הגברה, תאורה.

עוזי: אנחנו זמן מאוד קצר לפני רישיון עסק, ואז כמובן וכמובן שיהיו פה הצגות, הרבה הצגות, מלאנתלפים הצגות, כל היום וכל הלילה יהיו פה הצגות.

אנסטסיה מיכאלי: העיקר שיהיו צופים.

עוזי: כשאמרת שאנחנו מחכים לתורם, אני חשבתי שאתה מתכוון שאנחנו מחכים לתורים.

עוזי: אני מחכה לתורים שיהיו פה.

עוזי: בכל אחד מהאולמות יש 215 מקומות בדיוק.

עוזי: זה גבול הרווחיות, זה בדיוק כאילו.

עוזי: ב-216 אתה מתחיל להרוויח, ואנחנו נישאר עם 215.

עוזי: לא, זה בסדר גמור, זה בסדרי גודל של קבוצת התיאטרון פסיק ואינקובטור, זה בדיוק הקהלים שבכוח שלנו להביא ולמלא אולמות ואנחנו מאוד מאוד שמחים על זה.

אסנת גיספן: בבניין יש שני אולמות תיאטרון, שלושה סטודיואים ושלושה משרדים.

אסנת גיספן: הסטודיואים ממוקמים אחד מעל השני.

אסנת גיספן: אנחנו נמצאים בסטודיו התחתון של קבוצת התיאטרון הירושלמי.

אסנת גיספן: זה פחות או יותר באותו גודל ומבנה, אותה רצפה, אותה תקרה.

אסנת גיספן: גם הסטודיואים מאובזרים בתאורה והגברה, אמנם מינימליסטית, אבל יש גם אפשרות להופיע בסטודיואים במופעים קטנים, שיש לזה יתרון מאוד מאוד גדול.

אסנת גיספן: גם כשמעלים הפקה חדשה, לא לוקחים שבועיים להקמת בניין, תאורה וזה, למעשה עד שלב העלאת ההצגה ניתן לעבוד בסטודיו.

אסנת גיספן: בבניין יש גם שלושה משרדים, לכל קבוצה יש משרד.

אסנת גיספן: הקפנו את כל החללים בבניין.

אסנת גיספן: חלל נוסף שיש בבניין זה חדר תפאורות שהוא מאוד קטן והוא לא מספיק לשלוש קבוצות תיאטרון, מה שאומר שאנחנו נצטרך לשכור חלל לאפסון התפאורה מחוץ לבניין ועדיין לא נפטרים מהוצאה של הובלת תפאורות.

אסנת גיספן: לא חוסכים את זה.

אסנת גיספן: עכשיו אפשר לעלות לאולם העליון.

אסנת גיספן: בית מזי"א

עוזי: אנחנו נמצאים באולם העליון עכשיו.

עוזי: להבדיל מהאולם התחתון, שבנוי בצורה חד משמעית, כאן החלק החסר הוא טריבונות ובמות, בעצם במות שיכולות להפוך לטריבונות.

עוזי: זה יוצר שילוב שאפשר ליצור בו מופעים מכל הכיוונים.

עוזי: אם רוצים לעבוד בסגנון של נהר, או לצד אחד, או לצד שני, או בכלל לשגע את החלל.

עוזי: זה חלק שאנחנו עדיין נמצאים בשלב של גיוס עבורו, זה האולם העליון.

עוזי: הוא גם יכול להכיל כמות כזאת של קהל, כמו שאתם רואים, כל האולם במה.

עוזי: השיפוצים בבמה הרשמית, הקבלן יצא ואנחנו נכנסנו, אבל עדיין יש דברים שלא הסתיימו, חלקם אפילו ברמת בטיחות וכיוצא בזה.

עוזי: אנחנו מאוד מאוד מקווים שבחודשיים הקרובים המקום יגיע לרמת גימור שהוא יכול לקבל בו קהל.

עוזי: כרגע יש בו כמה דברים שחסרים שברמת הבטיחות אפילו לא מאפשרים לנו---

אלכס מילר: הערכה שלכם, מתי?

עוזי: בעוד חודשיים.

אלכס מילר: מה יהיה בפתיחה הרשמית?

עוזי: לפתיחה הרשמית מתוכננת סדרת אירועי פתיחה שיעגנו רפרטואר של שלוש הצגות ואיזה שהוא ... יש כמה רעיונות שאנחנו מגלגלים.

כלנית שמיר: יצטרפו אלינו בהמשך מנהלי שני מוסדות מחול שפועלים בירושלים.

כלנית שמיר: אין ספק שמוסדות התרבות בירושלים נאבקים על קהל היעד.

כלנית שמיר: באופן מאוד טבעי יש לנו את הקהל הערבי שפחות צורך תיאטרון והקהל הדתי והחרדי שאף הוא טיפה פחות צורך פחות תיאטרון ומחול.

עוזי: זה גם התקציב, סמלי.

כלנית שמיר: הדברים האלה משפיעים מאוד על ההכנסות העצמיות של המוסדות ויש צורך בתקציבים מוגברים כדי להגדיל את הפעילות, או להגיע לקהלים האלה.

כלנית שמיר: אנחנו עובדים גם על הקהל שמגיע מחוץ לארץ.

כלנית שמיר: בקבוצת התיאטרון הירושלמי יש לנו ברפרטואר שלנו הצגות באנגלית ואנחנו עובדים לא מעט עם קבוצות שמגיעות מחוץ לארץ ומגיעות אלינו לסדנאות או להצגות תיאטרון.

כלנית שמיר: גם הקבוצות האחרות, זה אותו כנ"ל.

כלנית שמיר: תקנת ירושלים קוצצה, היא עומדת על 20 במקום 23 בפועל בשנה שעברה.

אסנת גיספן: עד עכשיו המוסדות קיבלו 19.5, עכשיו כבר נכנסו 20.

כלנית שמיר: תקנת ירושלים קוצצה לנו, אנחנו מאוד מבקשים להגדיל אותה.

אורית לרנר: אולי להסביר מה זו תקנת ירושלים.

אורית לרנר: תקנת ירושלים יוצרה בזמנו מתוך הכרה שעיריית ירושלים, בגלל מצבה הכלכלי, בגלל ההרכב---

אלכס מילר: כמה זה?

אורית לרנר: היא התחילה ב-25 מיליון, היא ירדה ולפני ארבע שנים היא הגיעה לשפל של 13, בשנה שעברה הגענו בחזרה ל-23 מיליון חלוקה בפועל והשנה חזרנו ל-20.

אורית לרנר: אנחנו בהחלט זקוקים לזה, כי עדיין בעיריית ירושלים, כמו ששמעת קודם, גם אחרי חילופי השלטון, לא מגיעים למה שמקובל וראוי במקומות אחרים בארץ באופן יחסי ובכלל למעמד למקום של ירושלים כבירה.

אסנת גיספן: הקבוצות שיושבות בבית מזי"א, להבדיל מתיאטרון החאן, נמצאות בקטגוריה של קבוצות תיאטרון.

אסנת גיספן: התקציב של קבוצות התיאטרון הוא תקציב זעום, לעומת התיאטרון הרפרטוארי, כשבכל שנה ושנה נכנסות עוד קבוצות תיאטרוניות, כך שהעוגה נשארת אותה עוגה, אבל היא מתחלקת ליותר חלקים.

אסנת גיספן: כל הקבוצות מרגישות בירידה משנה לשנה בתקציב שלנו, שזו גם בעיה.

אסנת גיספן: כל שכן שאנחנו נמצאים בחודש יולי ועדיין לא יודעים את התקציב שלנו, ולמעשה זה גם בעייתי, כי אנחנו מתכננים את הדברים כמובן לשנה שלמה וכל קיצוץ גורם ל...

אסנת גיספן: אתם יודעים מה זה לנהל ללא תקציב ידוע מראש, שזאת גם בעיה.

אסנת גיספן: ואם היה אפשר לתקן את הדבר הזה, ולדעת בתחילת השנה את התקציב השנתי ולדעת את המועדים שבהם מועבר כסף, זה היה מקל על המוסדות בכלל.

אלכס מילר: את מדברת על משרד התרבות?

אסנת גיספן: משרד התרבות.

קריאה: יש גם תקציב דו שנתי שהממשלה והכנסת אולי טעו בזה שזה נותן לכולם לחיות באיזה מרחב.

קריאה: אני יכול להגיד לך שבאמצע השנה השנייה לתקציב אני יודע עוד פחות מאשר ידעתי בשנה הראשונה.

קריאה: זאת אומרת אם זה היה אמור לתת לנו איזה מרחב מחייה, שנדע איפה אנחנו חיים, לחלוטין זה לא השיג את המטרה.

כלנית שמיר: התקציב הדו שנתי לא נותן לנו אפשרות לקבל החלטות לשנתיים, הוא רק נותן לנו---

קריאה: אני יודע, הגדרתי את זה כפרדוקס.

עוזי: אולי עדי, אתה רוצה להוסיף מכיוון המחול בעירנו?

מיה הלוי: אנחנו ארגנו שתוכלו לראות פנים שונות של התרבות.

מיה הלוי: פגשתם את המוזיאונים ובמפגש פה אנחנו מדברים על תיאטרון ומחול.

מיה הלוי: אז עדי שעל הוא מנהל קבוצת מחול ורטיגו.

עדי: בזמן שרוב המחול נמצא בעיר אחרת, לא בעיר הזו, זה לא חדש, אז יש כמה להקות מחול, זו אפילו הגדולה שבהן, אבל בהחלט אפשר להתהדר בכמה להקות מחול בעיר.

עדי: זה לא אומר שהרקדנים כולם נמצאים בעיר הזאת, עם חלקם אנחנו מתמודדים, אני לא יודע אם זה נאמר פה קודם, עם העניין של לשנע אנשים ולשכנע אותם.

עדי: אחת מההצלחות היותר גדולות זה לראות אנשים שוכרים דירות, עוברים לעיר, הגירה חיובית, ונשארים בעיר הזאת גם אחרי שהם גומרים בה את האקדמיה, למשל, או מוסדות כאלה.

עדי: אנחנו בהחלט מתמודדים עם העניין הזה של פריפריה, למרות שזו לא הגדרה של פריפריה, אבל להיות להקת מחול שמייצגת את ישראל בעולם והמחול הישראלי, יש לו מניות רבות מאוד כשגרירות של תרבות, בכלל מחול, למרות שהוא רק 6% מתקציב של התרבות בכלל, ההשפעה שלו, ולא במספרים של רייטינג, אלא בהשפעה העולמית שלו, המחול הוא יצואנית גדולה מאוד של תרבות ישראלית, בזכות זה שהוא לא צריך שפה, בין היתר.

עדי: כאן בירושלים זה קורה לא מעט, אבל הקושי כמובן הוא ברור לכולם, הוא קושי תקציבי, זה לא פשוט.

עדי: אנחנו כל יום מתמודדים עם העניין הזה של להיות מוסד עכשווי בתוך שלושת אלפים שנה שיושבים לך על הראש.

עדי: אני אתן דוגמה מאתמול.

עדי: ורטיגו חוזרת מסיבוב הופעות באמסטרדם, היא היתה באדינבורו, בטד גלובל.

עדי: הדברים האלה הם פורצי דרך מבחינת איפה שאנחנו עומדים, וכשהיום יום הוא קשה ולא מחבק, זה לא פשוט.

פפה אללו: תקנות ירושלים התחילו מ-26 מיליון מסל התרבות והגיע בירושלים לסביבות 16 מיליון, עיריית ירושלים ירדה בצורה דרסטית ל-10 מיליון ומינהל התרבות ירד ל-20 מיליון, מה שהתבטא בזה שממש לא יכולנו לעזור למוסדות תרבות.

פפה אללו: בכניסת ניר ברקת לעירייה, הוא ראה לנכון קצת את העוול שנעשה והכפלנו את התקציב של מוסדות מ-10 ל-20 מיליון.

פפה אללו: זו היתה הכפלה ראשונה שנעשתה בצורה שכל האגפים האחרים התחילו... לא היה קל לנו, כי יש לנו בעיות בכל מקום ומקום, אבל ראש העיר רצה לתת קצת עדיפות בסדר העדיפויות לנושא של תרבות.

פפה אללו: לצערנו, ב-2011 ראש העיר רצה לתת 21.5.

פפה אללו: דרך אגב, עשינו מאטצ'ינג על התרבות, כל שקל שלנו, שקל שלהם.

פפה אללו: חשבנו שאם אנחנו נותנים 21.5, חשבנו ב-2012 לתת 23 מיליון שקל...

פפה אללו: דרך אגב, אני יכול להגיד לכם שראש העיר עדיין מחפש את המקורות, אבל קשה מאוד להביא אותם.

פפה אללו: ירדנו ל-20 מיליון שקל.

פפה אללו: בוודאי שזה עשה בעיה למוסדות התרבות שחשבו שהשנה יקבלו 21.5 מאיתנו ו-21.5...

פפה אללו: זאת אומרת יש חוסר של 3 מיליון ואני מקווה למצוא את הדרך לעשות את זה.

מיה הלוי: תן לנו 4.5.

פפה אללו: על זה נדבר אחר כך, יש ויכוחים אם זה 4.5 או לא.

מיה הלוי: אנחנו יודעים מה חסר לנו.

פפה אללו: אמרתי לך להביא את זזה לצוות.

פפה אללו: יכול להיות שחסר יותר, ובאמת בירושלים יש לנו יותר מ-70 מוסדות שאנחנו עוזרים להם בתמיכות.

פפה אללו: זאת אומרת שגם התמיכה, אם אתה נותן 20 מיליון בתוך 70 מוסדות, ויש לנו מוסדות כבדים מאוד, כמו מוזיאון ישראל, כמו פסטיבל ישראל וכל זה, ששם מקבלים חלק גדול מהכסף, זאת אומרת מוסדות כמו מחול וזה, מה שנשאר זה באמת לא מספיק.

פפה אללו: זו בעיה שאנחנו צריכים להתמודד ואנחנו צריכים את העזרה, כי באמת אנחנו רוצים.

פפה אללו: ..

פפה אללו: הדגש של ראש העיר זה באמת שהתרבות יכולה להביא את התיירות, התיירות יכולה להביא תעסוקה, וזה לכל הרמות של כל השכבות של האוכלוסייה הירושלמית.

אלכס מילר: אתה מעיריית ירושלים.

פפה אללו: כן.

פפה אללו: אני סגן ראש העיר, מחזיק תיק ה---

אלכס מילר: מה הבקשה?

אלכס מילר: אני לא מבין.

פפה אללו: תראה, קודם כל אני אומר לך, כל הנושא של מאטצ'ינג, באיזה שהוא מקום זה מאוד אכזרי, בגלל שאם יש צורך באמת של 26 מיליון ועיריית ירושלים קיצצה לרוחב, לכולם, לא היתה בררה, אני חושב שצריך להסתכל בצורה יותר מלמעלה.

פפה אללו: דבר שני, לבדוק שהמוסדות יקבלו כמה שיותר.

פפה אללו: אנחנו נעשה את המקסימום, ראש העיר באמת מחויב, זה לא מלים, להכפיל מ-10 ל-20 מיליון זה לא היה פשוט, הרווחה התלוננה, הקליטה התלוננה, החברה התלוננו, הכבישים התלוננו, כולם התלוננו, איך זה יכול להיות.

פפה אללו: יש לנו בעיה ממשית.

פפה אללו: תראה, המבנה הזה עלה לנו 14 מיליון שקל, בהתחלה הערכנו ב-7 מיליון, אבל בגלל שזה מבנה לשימור, אתם יכולים לראות פה, עבדו עם פינצטה, ניקו את כל האולם הפנימי ובנו אותו מחדש, ואנחנו הגענו ל-14 מיליון.

פפה אללו: היתה לנו עזרה של משרד התרבות, אבל גם אנחנו השקענו בכל זה ואנחנו שומעים עכשיו שעדיין יש צורך.

פפה אללו: צריך למצוא את הגוף השלישי, אני לא יודע, תורמים וכל זה, וגם אתם, יש לכם קשרים---

אלכס מילר: לוועדת החינוך אין קשרים.

פפה אללו: למצוא, אני בטוח שיש.

אלכס מילר: כן, רבותיי?

אלכס מילר: עוד?

פפה אללו: הדבר הראשון שרציתי להגיד, באמת להודות לכם, לא נתקלים הרבה פעמים בירושלים ואני חושב שמספיק רק לבוא לבקר, אני אומר לך עושה לנו הרבה, לעירייה ולעיר, אני חושב שלא מקבלים בדרך כלל ביקורים של משלחות של הכנסת, ואני חושב שזה באמת היה רעיון טוב ואני מודה לכם בשם ראש העיר.

אלכס מילר: אם זה יסייע קצת לעולם התרבות של ירושלים, אז אנחנו שמחים.

דני וייס: תיאטרון החאן הוא החמישי או השישי בגודלו בארץ.

דני וייס: החאן קיים קרוב ל-45 שנים.

דני וייס: אנחנו מציגים קצת יותר מ-300 הצגות בשנה, כשמתוכן בערך 200 בבית ועוד 100 ברחבי הארץ, בהיכלי תרבות ברחבי הארץ ואנחנו קצת שונים מהתיאטראות האחרים בארץ, גם ברפרטואר וגם במבנה שלנו.

דני וייס: זאת אומרת ברפרטואר, הן כתפיסת עולם והן כמערכת כלכלית שמאפשרת את זה, שבנויה ככה, אנחנו הולכים על איכות, איזה שהוא סוג של טיקט.

דני וייס: הרפרטואר שלנו הוא רפרטואר שלא מתפשר, שהולך ממש על ההארד קור של הדרמה, של התיאטרון, ומסתבר שזה גם מצליח להראות, לאור העובדה שאנחנו בגידול מתמיד במספר המנויים של התיאטרון, 7,000 מנויים, ויותר מ-70,000 איש שבאים מדי שנה לראות את הצגות התיאטרון בבית, זה מראה שרפרטואר איכותי יכול לעבוד גם בלי שאתה הולך לכיוון של מחזות זמר או הפקות מסחריות.

דני וייס: מה שעוד שונה, זה שיש לנו להקה אורגנית של 16 שחקנים, שהם כולם עובדי התיאטרון, יש הסכם קיבוצי שמאחד תחתיו את כל עובדי התיאטרון, הן שחקנים והן צוות, וזהו.

דני וייס: זה מה שאנחנו עושים.

דני וייס: וכמו כולם, אנחנו במוד קבוע של הישרדות.

דני וייס: זאת אומרת, עובדים נטולי שוליים לחלוטין.

דני וייס: החירות שלקחנו לעצמנו לא לעשות מחזות מסחריים, או ללכת על סוג של איכות, הופכת אותנו במידה מסוימת גם לסוג של בני ערובה ברצון הטוב, שהוא קיים, הן במשרדי הממשלה והן בעירייה, אבל לפעמים הנסיבות לא מאפשרות יותר מזה, אז אנחנו במאבק מתמיד של קיום, ובעניין הזה אנחנו לא שונים מאף אחד במוסדות התרבות בירושלים.

דני וייס: יש יחס הפוך לחלוטין בין הפוטנציאל האדיר שיש פה, מבחינה אמנותית, תרבותית, תכנית, היסטורית, לבין האמצעים שיש לממש את הפוטנציאל הזה.

דני וייס: ממש יחס הפוך לחלוטין, ואני אפילו לא אהיה פופוליסט ואנסה להשוות אותו לעיריות כמו תל אביב, או... אני גם מכיר רשויות מקומיות קטנות יותר, שבהן תחום התרבות מקבל נומינלית, אפילו לא יחסית, סכומים שהם משאבים יותר גבוהים מאשר מה שהוא מקבל בירושלים, למרות שאני לא מתכחש לרגע אחד לרצון הטוב שעיריית ירושלים הנוכחית מפגינה, וכמובן המאמצים הבלתי פוסקים של משרד התרבות, מתוך מה שיש, לתת לנו את המרב.

דני וייס: עדיין זה לא הגיוני.

דני וייס: ואני אגיד לכם מה עוד מטריד אותי, דווקא בהקשר של הימים האחרונים, התחושה היא כל הזמן שאנחנו נתפסים כאיזה שהוא סוג של מותרות, משהו לעשירים, משהו שהוא לא קיומי, ואפילו דווקא עכשיו, בלב ההתרחשויות החברתיות האחרונות שאני לא חושב שיש פה בעיגול הזה מישהו שלא תומך בהן ומרגיש שכל אחת מההפגנות האלה מייצגות אותו באופן אישי, עדיין כשאני מסתכל על זה ותוהה מי בסופו של דבר עלול לשלם את החשבון, לטובת שינוי סדר העדיפות הזה, זה גם יכול ליפול עלינו.

דני וייס: עלינו, ככבשת הרש, וזה מטריד אותי ואני חושב שזה צריך ל הטריד כל אחד ואחד מאיתנו.

דני וייס: במדינות מתוקנות תרבות בכלל ותרבות במקום כמו ירושלים, זה משהו שהוא אחוז קשיח מתקציב המדינה.

דני וייס: במבנה התקציבי הנוכחי כל שנה יש פה סוג של מעין מאבק הישרדות חדש, שמתחיל מחדש, עם חוסר ביטחון, עם ידיעה לעתים... שוב, אני לא חושב שמישהו פה עושה משהו רע, אבל אובייקטיבית נהיה מצב שחלק גדול מאיתנו נמצאים כבר בבואכה חודש אוגוסט ועוד לא יודעים איך ייראה המשך השנה שלנו, וכיוון שמוסד תרבות בדרך כלל מתמודד עם תוצאות החלטות שהוא מקבל בדיליי של שנה, שנה וחצי, קדימה, היכולת שלנו להגיב מיידית לקיצוצים תקציביים או לשינויים תקציביים שואפת לאפס.

דני וייס: זהו בגדול.

דני וייס: יותר מזה, זו כבר התחפרות ממש בפסיקים ונקודות ואני לא חושב שבשביל זה התכנסנו.

מיה הלוי: בגלל שאני חושבת שהאנשים לא אומרים את שבחם, כי הם מתביישים, אני חושבת שמה שמאפיין את קבוצות התיאטרון והמחול בירושלים זה היצירה המקורית והאיכות הגבוהה.

מיה הלוי: זה נכון לקבוצות התיאטרון ובוודאי נכון ללהקה של החאן.

מיה הלוי: זה נכון ללהקות המחול, הביקורות שוורטיגו מביאה לארץ על הופעות בחוץ לארץ, אני לא חושבת שיש הרבה להקות בהיקפים האלה, וזה מאבק יוצא דופן של יצירה, ואני חושבת שאם עושים איזה ניתוח של מה מאפיין את מוסדות התרבות בירושלים, זה פחות אולי בכיסאות בפרפורמינג, אבל זה הרבה יותר בציוני איכות ובהפקות מקור מיוחדות, ובזה מוכרחים מוכרחים מוכרחים להשקיע על בסיס של תמיכה ציבורית, וזה גם הבית והאפשרות לדור הצעיר שגדל פה, ומכאן אנחנו הולכים לראות קצת בתי ספר, להישאר בעיר, וזה מאבק מאוד קשה.

מיה הלוי: דני, אתה רוצה להתייחס לנושא של בוגרי בתי הספר והתיאטראות?

דני וייס: בבתי הספר, רובם ככולם, בשנה האחרונה למעשה הם כבר מתנזלים באופן טבעי לכיוון תל אביב מכיוון ששם האקשן, שם הפרנסה, שם נמצאת עיקר הברנז'ה של העשייה האמנותית בארץ.

דני וייס: אחד התפקידים שאנחנו לקחנו על עצמנו זה ניסיון להשאיר אותם פה.

דני וייס: זה נורא קשה, זה נורא בעייתי, זה עולה המון כסף מכיוון שאתה צריך לבוא, ואנחנו כרגע מפתחים פרויקט ואנחנו מחפשים לו תורמים, כי לא נוכל לסחוב אותו מהשוטף של החאן, שבו אנחנו הולכים להציע מדי שנה לאלה שעומדים לסיים את בתי הספר למשחק להצטרף לחאן ולהעלות בין הפקה אחת לשתיים בשנה בתשלום מלא ובאמצעים מלאים, כחלק מהליבה של העשייה בתיאטרון.

דני וייס: אבל אנחנו לא נוכל לסחוב את זה בלי שנוכל לגייס לזה כספים חיצוניים.

דני וייס: שוב, אי אפשר להעמיס את כל הבעיה הדמוגרפית של ירושלים על הכתפיים הצרות של התרבות בעיר הזאת, למרות שכל אחד מהאנשים שיושבים פה יוצא מגדרו כדי לסייע להשארה ולמשיכה מחדש של הקהלים הנכונים של האנשים הנכונים, שיחזרו אלינו.

אלכס מילר: בפעם שעברה לפני חודש דיברנו על ה---

כלנית שמיר: אנחנו מנסים להקדים את התהליך, אנחנו חושבים על לפתוח את הגשת בקשות התמיכה יותר מוקדם לשנת 2012, כדי שנוכל להודיע לצופים גם.

אלכס מילר: במה זה תלוי, מה צריך להיות?

כלנית שמיר: זו עבודה שאנחנו עושים אצלנו, אצלנו מול אישור מהחשב הכללי.

אלכס מילר: בסדר גמור.

אלכס מילר: אז צריך לראות שבעוד חודש אנחנו נהיה במקום אחר, ושלא נשמע בדיוק אותו דבר.

אלכס מילר: אני לפחות רוצה לשמוע ממכם שיש איזה שהוא הליך אסטרטגי שאתם מתכננים במשרד, שבא לצמצם את העניין של אי הוודאות של כל הגופים שמתעסקים בתרבות מבחינת העברת התקציב ותכנון.

אלכס מילר: אנחנו עובדים בתקציב דו שנתי ואין שום בעיה לתכנן את זה דו שנתי.

כלנית שמיר: לגבי התקציב הדו שנתי, אנחנו יודעים בדיוק כמה תעמוד התקנה התקציבית הספציפית, אנחנו לא יכולים להתחיל לקבל החלטות לגבי שנת 2012.

אלכס מילר: בסדר, אבל אם יש צורך בעניין של פתיחת הגשת הבקשות, תקופה לפני, אם זה גם לפחות מבחינת התקציבים עכשיו, נגיד כמה חודשים לפני, אם עכשיו הם מגיעים, אז הם מתחילים ב-1 בינואר בערך לדעת מה התקציב שלהם.

דני וייס: אם התקציב הוא דו שנתי, למה אי אפשר מראש לקבוע שבתקופה של התקציב הדו שנתי גם החלוקה תהיה דו שנתית?

אורית לרנר: את זה לא אישרו לנו, כלומר חוק התקציב הוא שנתי.

אלכס מילר: אם היינו עושים דו שנתי כבר במשך עשור, אז זה לא היה בעיה.

אלכס מילר: בגלל שאנחנו עכשיו באיזה שהוא מצב שרק---

דני וייס: מה שהיא ניסתה להסביר זה שהבעיה היא לא רק לדעת את המסגרת הכוללת, אלא את החלוקה הפנימית.

אלכס מילר: אני הממשלה הבאה תחליט שהתקציב הוא דו שנתי ואנחנו נמשיך בעניין הזה כמסורת, אז מה שיקרה, בסופו של דבר אנחנו נתכנן ככה את העניין של ניהול המשרדים, שאתה תגיש נגיד עכשיו, אתה תקבל ב-1 לינואר את האישור ותתנהל עם אותו תקציב במשך שנתיים.

אורית לרנר: המשמעות של זה שיצטרכו לחייב את החשב הכללי באמת לעבוד לפי הכללים האלה, והם מעבירים לכנסת תקציב דו שנתי, אבל הם ממשיכים לתת את ההוראות שלהם---

דני וייס: הקריטריונים ממשיכים להיות שנתיים, כל שנה צריך להגיש אותם מחדש.

אנסטסיה מיכאלי: מי קובע את הקריטריונים?

דני וייס: משרד התרבות.

אנסטסיה מיכאלי: אז צריך יהיה לתת הוראה עכשיו.

דני וייס: למשרד התרבות יש סט מאוד מפורט של קריטריונים שכרגע הוא בנוי על פעם בשנה.

דני וייס: אז גם אם יודעים מה המסגרת הכוללת, החלק היחסי של כל אחד מאיתנו מוגש לבחינה למעשה מדי שנה.

אלכס מילר: אני מאמין שבהכנות לתקציב 2014-2013, כי ב-2012 אנחנו בתקציב שאישרנו אותו לפני שנה, בהכנות לתקציב של שנה הבאה, באוקטובר-נובמבר, נעלה את הסוגיה הזאת של פעילות בתוך המשרדים מול הגופים, תקצובים ותמיכות, שבעצם יהיה יישור קו למול מה שאנחנו עושים, גם בתוך המשרדים, שלא תהיה הפרדה, כי עדיין המשרדים עובדים פר שנה, לא עובדים פר שנתיים כמו שהתקציב עבר.

אלכס מילר: בסדר, אני מאמין שבעניין הזה אנחנו נקבל תשובות.

אלכס מילר: אתם תמשיכו, לדעתי, ללחוץ על העניין הזה, אני גם אשמח לעשות בספטמבר ישיבה על כל התחום הזה של הפעילות של המוסדות למול המשרד.

מיה הלוי: תסביר יותר למה אתה מתכוון.

אלכס מילר: מה שדיברנו.

מיה הלוי: על הנושא של ההתנהלות מול המשרד?

אלכס מילר: את איתנו?

מיה הלוי: אני איתכם כל הזמן.

אלכס מילר: בדיוק על זה עכשיו דיברנו.

מיה הלוי: לא, הנושא של הסכומים או של המועדים?

אלכס מילר: אני מדבר כרגע על הוודאות.

אלכס מילר: הנושא של הוודאות הוא דבר מאוד חשוב, לדעתי, מבחינת הפעילות למול התקצוב.

אלכס מילר: כמו שאתם יודעים, אי אפשר לפרוץ את המסגרת של התקציב, זה בעצם מה שקבעו.

אלכס מילר: נשמח כמובן לפתוח את התקציב של משרד התרבות ולהעלות את גודל התמיכה בכל מוסד ומוסד, אבל לדעתי העניין הזה תלוי לא רק בכנסת, בכלל הוא לא תלוי בכנסת, הוא יותר תלוי בשרים ובממשלה.

אלכס מילר: ברגע שהממשלה מאשרת תקציב, הם קובעים את המסגרת של כל משרד ומשרד והמאבק צריך להיות, אני חושב, גם של השרה בעניין הזה, להרחיב את התקציב של המשרד לתמיכות ובסופו של דבר להגיע למצב שהמוסדות מקבלים את התמיכה שהם ראויים לה.

אלכס מילר: אין ספק שגם העניין של מה שדיברנו קודם, המוסדות האלה, אתם כביכול מוגדרים כעמותות, או שאתם.

אלכס מילר: ..?

אלכס מילר: אז אנחנו גם דיברנו במוזיאון המדע על הנושא של הרחבת התקרה בעניין של הכרה במס, סעיף 46.

אלכס מילר: אני לא יודע אם יש לכם או אין לכם?

קריאה: יש

אלכס מילר: יש, אז גם שם לדעתי יהיה אפשר, על ידי חקיקה להרחבת ההגדרה, בסעיף של מוסדות תרבות ואמנות, אז אנחנו נוכל ל..., אבל דרוש שם תיקון חקיקה ואני חושב שאנחנו נפנה לייעוץ המשפטי בעניין החקיקה ויכול להיות שנקדם איזה שהיא הצעת חוק שתיתן לכם קצת אוויר לנשימה למול אותם תורמים, שבעצם מגיעים, אם זה מחוץ לארץ ואם זה בישראל, ותורמים לפיתוח המוסדות.

אלכס מילר: אני מקווה שיהיה להם יותר משתלם לתת לכם תרומות ואז זה בטח ירחיב קצת את ההיבט התקציבי.

אלכס מילר: זה מבחינתי, אם יש עוד בקשות, שאלות.

אמיר קולבן: אני מנהל אמנותי של להקת המחול קולבן דאנס, פועלת בז'ראר בכר.

אמיר קולבן: מבחינתי, אני אולי בין הסוגרים, אני שמח ועצוב להיות בין הסוגרים, מכיוון שאני מרגיש קצת יותר טוב עם הבעיות שבאתי איתן, כי הן צרת רבים.

אמיר קולבן: צרת רבים חצי נחמה, אבל זה לא עוזר לנו, לא לממש תכניות ולא להגשים חלומות.

אמיר קולבן: אני יכול להגיד שאנחנו 15 שנה פה בעיר, עובדים, הצרות שנשמעו כאן בעניין החאן, בעניין הבאת רקדנים לעיר, הן צרות קבועות ומאוד מאוד פרובלמטי ולמרות זאת אנחנו מחזיקים פה די בשיניים את כל ההרכב ומביאים את הרקדנים לפה.

אמיר קולבן: הם ברובם המכריע גם גרים פה.

אמיר קולבן: זה קושי אחד שהוא קושי שנובע בין היתר, לא רק מהמיקום הגיאוגרפי שלנו, מה לעשות, ירושלים נראית לרבים מאזרחי מדינת ישראל כמו סוג של חוץ לארץ שבאים לבקר בו בטיסות, אבל זה צד אחד.

אמיר קולבן: הצד השני הוא כמובן תקציבי, שברור ומובן מאליו שאילו היינו יכולים להביא עוד רקדנים ולשלם להם כמו שמגיע להם, אז היה העניין פשוט יותר, הדברים האלה לצערי לא מתאפשרים וזה פן אחד של הבעיות שאיתן אנחנו מתמודדים.

אמיר קולבן: פן נוסף ומאוד משמעותי הוא שחלק גדול מהתכניות שאנחנו עושים בראשית שנה הן כאלה תלויות באוויר וממשיכות לרחף מעלינו באוויר, עד סוף השנה, כיוון שאנחנו לא מצליחים לגייס מספיק כספים, או להוציא מתקציבנו מספיק כספים בשביל לממש אותם, וכמו שאמר גם דני לפני כן, אני חושב שהפוטנציאל של העבודה הוא כל כך הרבה יותר גבוה מאשר המימוש שלו, אותי לפחות זה מצער.

אמיר קולבן: הייתי רוצה לראות אותנו, ואני בטוח שגם גופים אחרים מרגישים דומה, פועלים הרבה יותר, קודם כל פה בעיר הזאת על התשתית שלה, על בניית התשתית שלה.

אמיר קולבן: מדברים הרבה על תרבות, מדברים הרבה על קידום של התרבות, מדברים הרבה על קידום של גופי התרבות ואני שומע את המספרים ואני מכיר את המספרים, אני מוכרח לומר שמנקודת הראות הפרטית והקטנה שלנו, אני עוד לא רואה את זה קורה.

אמיר קולבן: ואני אומר את זה בצער מכיוון שאני הייתי מאוד רוצה לראות איזה משהו באמת אחר וחדש לגמרי שקורה פה, מנער את היסודות.

אמיר קולבן: עצם זה שהתכנסנו כאן ואני שומע את הצלילים שאני שומע שנשמעים לי מאוד דומה לצלילים ששמעתי לפני שלוש וארבע וחמש שנים, מעיד על זה שהמהפכה ההיא, שעכשיו כולם מדברים עליה, עוד לא ממש הגיעה לכאן, ואני לפחות אומר לגבינו, 15 שנה אנחנו פה, מעט פעמים היינו במצב כלכלי פיננסי כל כך גרוע כמו עכשיו.

אלכס מילר: אני מאמין שאם נצליח לטפל באותן הסוגיות שדיברתי עליהן, לטווח ארוך... בסופו של דבר מטפלים בבעיות של כולם, לא רק בבעיות שלכם, כל הבעיות של מדינת ישראל הן בגלל שלא היה תכנון לטווח ארוך.

אלכס מילר: פה אנחנו היום מתמודדים עם המשברים בכל התחומים, בגלל שלא היה במשך שנים תכנון לטווח ארוך, ולדעתי אם נצליח לקדם את העניינים האלה, בתקופה מסוימת נגיע לאיזון בהיבט הכלכלי.

אלכס מילר: נתחיל לטפל בזה, לדעתי, משבוע הבא, נתחיל לטפל בחקיקה, אחרי שחוזרים מהפגרה, ונעלה את הסוגיות האלה גם על סדר היום של הוועדה.

מיה הלוי: זה גם משהו.

אלכס מילר: בשביל זה אנחנו כאן.

יוסי שרעבי: אני ראש מינהל, חברה ופנאי בעירייה, מינהל שנולד כחלק מהרצון של ראש העיר להוליך איזה שהוא שינוי אסטרטגי בעיר, הוא מינהל שמאגד בתוכו את כל עולם הפנאי.

יוסי שרעבי: מה שחשוב לי לומר זה משהו על האמירה לגבי תרבות וירושלים, כי ברור לגמרי שתרבות בכל הארץ זה דבר חשוב והעבודה עם מינהל התרבות היא חשובה, כל סוגיית התמיכות, ההקצבות, הקדמת המימונים וכל הסוגיות האחרות הן ללא ספק חשובות בכל מה שקשור בסדר היום של עולם התרבות בארץ בכלל, אבל אנחנו הגענו לאיזה שהיא מסקנה שהתרבות היא מנוע הצמיחה של העיר הזאת בכלל, לא רק בהקשר של תרבות כמו שהיא, אלא בכלל כצמיחה של העיר הזאת.

יוסי שרעבי: גם בממשקים של תרבות תיירות, גם בממשקים של תרבות והשכלה גבוהה.

יוסי שרעבי: זה לא סוד, אנחנו מדברים על זה כל הזמן, זה גם נאמר בהקשר של תיאטרון החאן, מרבית וטובי בתי הספר לאמנות והשכלה כבר נמצאים בעיר הזאת, אנחנו מתקשים להשאיר אותם בעיר הזאת.

יוסי שרעבי: ברור לגמרי שצריך לייצר כאן רצף שמצד אחד בתי הספר צריכים להיות אטרקטיביים, אחרי זה הגופים היוצרים צריכים להיות אטרקטיביים, התעסוקה צריכה להיות אטרקטיבית, זאת הדרך לחזק את העיר הזאת, וכמובן שהמנוע התיירותי היא חלק מזה גם כן.

יוסי שרעבי: אנחנו נמצאים במקום שבטח אסנת דיברה עליו ובטח דיברתם על זה בטח לפני כן ארוכות, אבל כל הקונספט של האזור הזה כולו, בית מזי"א נמצא בתוך מתחם שלם, שאנחנו רוצים להפוך אותו לקמפוס האקדמי של תחום הסטודנטים, או האקדמיה בתחום האמנויות והתרבות.

יוסי שרעבי: לא רחוק מכאן אנחנו מתעתדים להקים את מתחם מנורה, שזה בתי ספר לאמנויות, גם סם שפיגל וגם התיאטרון החזותי ואנחנו גם רוצים גוף מוזיקלי ויש ז'ראר בכר ועכשיו פתחנו את מרכז המעצבים.

יוסי שרעבי: יש כאן אסטרטגיה שלמה שנועדה להפוך את התרבות לעוגן כלכלי מרכזי בעיר הזאת וכמובן שאנחנו מחפשים את השותפים, והממשלה היא השותף המרכזי.

יוסי שרעבי: זה מאבק על העיר הזאת, חשוב לי להגיד את זה, זה לא רק מאבק על התרבות ועל היצירה בעיר הזאת, זה מאבק על העיר הזאת.

יוסי שרעבי: לנו ברור לגמרי שהערך המוסף הגדול ביותר של העיר הזאת זה היתרון היחסי שלה, זה עולם התרבות שנמצא בתוכה.

יוסי שרעבי: יש תקנת ירושלים אמנם, וכמובן התקנה נותנת סוג של עדיפות למי שעוסק כאן

יוסי שרעבי: בתחום התרבות וזו ברכה גדולה מאוד, זה בוודאי עוזר מאוד למוסדות איכשהו לעמוד ביעדים ובמשימות שלהם, קורים דברים בעיר הזאת, אבל זה תהליך אסטרטגי, זה תהליך שלוקח לו הרבה מאוד זמן, זו ספינה גדולה שצריך להניע אותה לכיוון אחר לגמרי.

יוסי שרעבי: התחלנו להניע אותה, התעשייה כאן היא הדבר החשוב ביותר כי היא מה שבסופו של דבר מייצרת את היום יום כאן.

יוסי שרעבי: כמובן שאנחנו רואים בממשלה את המרכיב אולי הדומיננטי, הדרמטי והכי חשוב כדי שנוכל לחולל את זה.

יוסי שרעבי: אני רוצה לומר שיש לנו שותפות טובה עם מינהל תרבות, עם משרד התרבות, עם מינהל התרבות.

יוסי שרעבי: אפרופו מה שסגן ראש העיר אמר, פפה , לגבי המאטצ'ינג, כמובן השותפות של המשרד עוזרת לנו לא רק בתחום התרבות, גם בתחום הספורט, ואני מברך על זה, אני מברך על הביקור שלכם, וכמובן שצריך להמשיך לראות את מה שקורה כאן, כי האתגר הוא גדול והמשימה לא פשוטה.

אלכס מילר: שוב, אני צריך להבין קונקרטי.

אלכס מילר: במה קונקרטית ועדת החינוך תסייע.

אלכס מילר: ממשלה?

אלכס מילר: אני לא ממשלה, אני רשות מחוקקת ומבקרת את הממשלה.

אלכס מילר: שיתוף הפעולה שלכם של המשרד הוא מבורך, אבל עד כמה אנחנו יכולים לסייע, אני צריך לשמוע דברים קונקרטיים.

אלכס מילר: כמו ששמענו כאן מהתיאטראות ומהמוזיאונים על הנושא של התמיכה מבחינת העניין של הוודאות, מתי מקבלים את הכסף, כמו ששמענו מהם על הנושא של סעיף 46, עם התקרה של ההכרה במס.

אלכס מילר: אלה דברים קונקרטיים.

אלכס מילר: אם יש דברים קונקרטיים, אני אשמח, וכל שאר הדברים, יש לנו פעילות, אנחנו פונים לעיריית ירושלים, אתם פונים אלינו, זו פעילות מבורכת, ואנחנו יכולים לעזור כשאתם עוזרים.

מיה הלוי: יש גם שמעלים נושאים לסדר היום.

מיה הלוי: זאת אומרת האם תקציב התרבות במדינת ישראל שממשיכה להתפתח ולהתרחב, שיש לה יותר מוסדות, לא צריך להתפתח בקצב הרבה יותר מואץ?

אלכס מילר: אין שום קשר בין מה שאת אומרת לעיריית ירושלים.

אלכס מילר: הנושא של התקציב של משרד התרבות, איך הדברים עובדים, אנחנו כל הזמן.

אלכס מילר: ..

אלכס מילר: זה כרגע העניין על סדר היום, את כרגע בישיבה רשמית של ועדת החינוך, ככה מעלים את זה.

אלכס מילר: יש שתי אופציות, האופציה הראשונה לעשות את זה בישיבה בכנסת, והאופציה השנייה לעשות את זה כאן.

אלכס מילר: אני מעדיף לעשות את זה כאן, אז מבחינת ההעלאה לסדר היום, כל חודש הנושא של תרבות ואמנות עולה על סדר היום הציבורי בוועדת החינוך בסיורים שלה.

אלכס מילר: היינו בתל אביב, עכשיו אנחנו בירושלים, כנראה שאחרי הפגרה נהיה בעוד מקומות, אבל ככה מעלים את זה לסדר היום.

אלכס מילר: בסופו של דבר דברים משתנים.

אלכס מילר: כל פעם יש גם סוגיות שקשורות לשלטון המקומי ואז השלטון המקומי בחלק מהמקומות יודע מה הוא מבקש ובחלק מהמקומות הוא פחות יודע מה הוא מבקש, ובזה אני מציע שתהיו קצת יותר מגובשים ומסודרים מבחינת הדברים שאתם יכולים לפנות, כי מבחינתנו אנחנו כן יודעים להשפיע ברגע שבאים עם דברים קונקרטיים.

אלכס מילר: אנחנו לא מתעסקים בדמגוגיה.

אלכס מילר: ברגע שיש נושא שיכולים לבוא ולתקן אותו, אין בעיה, אנחנו לא מחפשים פתרונות, אנחנו פותרים בעיות שמעלים בפנינו בתכל'ס.

אלכס מילר: אני חושב שדווקא בנושא הזה אנחנו כן יכולים להתקדם בהיבטים קצת שונים.

אלכס מילר: אני לא יודע כמה אנחנו יכולים לעזור לעירייה, מבחינת הפעילות הכללית האסטרטגית של עיריית ירושלים, אבל מה שכן חשוב לי, שבסופו של דבר גם אנחנו נצליח לתת לכם פתרונות ממקורות אחרים, וזו מבחינתכם תהיה התוצאה הסופית שאתם מחפשים.

אלכס מילר: לכם זה לא משנה מאיפה זה בא, מהם, מהממשלה, מכסף שאתם מקבלים מתרומות או מעוד...

אלכס מילר: בסופו של דבר אתם צריכים לראות את התוצר הסופי, התוצר הסופי זו הפעילות שלכם, ומבחינתנו אנחנו צריכים למצוא את האיזון, איך אנחנו מטפלים בכל הדברים מסביב.

אלכס מילר: זהו.

אלכס מילר: ביה"ס מוסררה

איילת השחר כהן: אני רוצה לספר לכם שחלק מהפעילות של בית הספר נמצאת כאן, במתנ"ס.

איילת השחר כהן: אני רוצה להעלות אתכם למעלה.

איילת השחר כהן: אני מארחת אתכם כרגע בקומה השלישית של המתנ"ס מורשה, בית הספר מוסררה הוא פעיל בקומה השלישית של המתנ"ס.

איילת השחר כהן: כרגע אתם נמצאים בתערוכת בוגרי בית הספר.

איילת השחר כהן: לבית הספר יש חמש מחלקות, מחלקה לצילום, למוזיקה חדשה, ניו מדיה, אנימציה ופוטו תרפיה וכל שנה הבוגרים של בית הספר מציגים תערוכה רב תחומית בצילום, בווידיאו, אנימציה ומוזיקה.

איילת השחר כהן: היות ויש לנו קצת זמן לפני שהוועדה תיפגש, חשבתי להציע לכם לסייר בתערוכה.

איילת השחר כהן: כל סטודנט מקבל חלל פה בתוך בית הספר ומנסח גוף עבודה שקשור לשפה האמנותית שבה הוא בחר.

איילת השחר כהן: אתם מוזמנים להיכנס לתוך החדרים ולראות את העבודות.

איילת השחר כהן: כאן יש סרט, שלא תספיקו לראות אותו.

איילת השחר כהן: זה סרט מצוין של שעה ו-20 דקה, של סטודנט בשם ניקיטה פבלוב, עולה חדש מרוסיה, אבל יש עוד הרבה עבודות אחרות, פלסטיות.

אנסטסיה מיכאלי: כמה זמן הלימודים במכללה?

איילת השחר כהן: הלימודים הם שלוש שנים.

איילת השחר כהן: באמנות, כל אחד מתעסק בנושאים שהכי מעסיקים אותו.

אנסטסיה מיכאלי: איזה תכניות באנימציה אתם מלמדים?

איילת השחר כהן: קודם כל מה שאת רואה פה זה אנימציה קלאסית.

אנסטסיה מיכאלי: אנימציה לומדים בקורס מסוים, לשנה, כמה זמן?

איילת השחר כהן: לא, זה שלוש שנים.

אנסטסיה מיכאלי: שלוש שנים לומדים רק אנימציה?

איילת השחר כהן: כן, רק אנימציה.

איילת השחר כהן: הלימודים מאוד רציניים ומורכבים.

איילת השחר כהן: ביה"ס מוסררה

איילת השחר הכהן: אני מחליפה את מנהל בית הספר, אבי סבג, שנמצא כרגע בחוץ לארץ.

איילת השחר הכהן: הוא הקים את בית הספר לפני למעלה מ-20 שנה והיה לו חזון להקים את בית הספר בתוך שכונה מאוד מיוחדת, שכונת מוסררה, שהצביון שלה השתנה בשנים האחרונות, או בשכונה מאוד מורכבת, שהאוכלוסייה שלה נמצאת על קו התפר, ממנה יצאו הפנתרים השחורים.

איילת השחר הכהן: כרגע בית הספר התרחב, הוא מתרחב כל הזמן, יש בו חמש מחלקות עיקריות, מחלקה לצילום, מחלקה לאנימציה, לניו מדיה, למוזיקה חדשה ומסלול מאוד מיוחד לפוטו תרפיה, שהוא מסלול שלוקח את הצילום ככלי טיפולי.

איילת השחר הכהן: הסטודנטים שמגיעים למסלול כזה הם סטודנטים שונים מהסטודנטים שלומדים במחלקות האחרות כיוון שהם בעלי תואר ראשון ושני, אבל לחמש המחלקות של בית הספר מגיעים סטודנטים מכל הארץ.

איילת השחר הכהן: הוא בית ספר ייחודי מכיוון שהוא באופן עקרוני מקבל כל מי שרוצה ללמוד.

איילת השחר הכהן: אין לו תנאי קבלה כמו במוסדות להשכלה גבוהה, לא מחויבת לתעודת בגרות למי שרוצה ללמוד פה, אנחנו מקבלים אנשים שיש להם פוטנציאל, אנשים שיש להם תודעה חברתית, אנשים שבוחרים ללמוד פה גם בגלל שבית הספר הוא קטן וחשוב לכל סטודנט.

איילת השחר הכהן: כמו משפחה.

איילת השחר הכהן: לומדים בבית הספר כ-150 סטודנטים, רובם בתכניות העיקריות של שלוש שנים והיתר הם סטודנטים או אנשים שבאים לתוך בית הספר לפרויקטים שהייתי קוראת להם פרויקטים שמחברים אמנות וקהילה.

איילת השחר הכהן: פרויקט אחד נקרא צילום מיוחד.

איילת השחר הכהן: זה פרויקט שנמשך כבר תשע שנים, הוא מביא לבית הספר ילדים ערבים ויהודים מחינוך מיוחד, לצילום, למשך שנה שלמה.

איילת השחר הכהן: פרויקט אחר מאפשר לתיכוניסטים ללמוד בגרות בבית הספר, בגרות בצילום.

איילת השחר הכהן: פרויקט נוסף הוא של תיכוניסטים מבני ברית שבאים גם כדי ללמוד צילום.

איילת השחר הכהן: אחד הפרויקטים הגדולים של בית הספר, שמחבר אמנות וקהילה נקרא פסטיבל מוסררה מיקס.

איילת השחר הכהן: זה פסטיבל שקיים כבר 11 שנים, הוא מאוד מיוחד, מכיוון שקודם כל הוא מופק על ידי סטודנטים בשיתוף צוות בית הספר, זה פסטיבל לאמנות רב תחומית ובין לאומית, והוא מביא אמנים לתוך השכונה ומאפשר לשכונה להיפתח.

איילת השחר הכהן: עבודות האמנות מוצגות בבתים של התושבים ובמרחב של השכונה עצמה.

איילת השחר הכהן: היות ובבית הספר יש גם מחלקה למוזיקה, יש במת מוזיקה, השנה הופיעו על הבמה גם אמנים בעלי שם לצד פרויקטים האלטרנטיביים והניסיוניים.

איילת השחר הכהן: בסך הכל, כאמור, יש כ-150 סטודנטים בלימודים העיקריים וגם בפרויקטים שמגיעים.

איילת השחר הכהן: בעבר הסטודנטים שהיו מגיעים לבית הספר היו סטודנטים בעיקר מירושלים והסביבה.

איילת השחר הכהן: אנחנו יכולים לראות שבשש השנים האחרונות מגיעים סטודנטים מכל הארץ, מהצפון, מהדרום, מהקיבוצים, מהמושבים, ממרכז הארץ, ובית הספר הוא מן סוג של חממה שמפגישה אנשים.

איילת השחר הכהן: זה, אני חושבת, אחד הדברים החזקים של בית הספר, גם בגלל שהוא קטן וגם בגלל שהוא מאמין בחיבור של אמנות וקהילה, הוא מאפשר לאנשים מכל הארץ להיפגש כאן, חלקם לעשות התפתחות אישית ולהגיע להעצמה ולהגיע למצוינות, חלקם אנשים שיכול להיות שמוסדות אחרים לא היו מקבלים אותם, אבל כאן הם צריכים להתפתח ולהגיע רחוק.

איילת השחר הכהן: התעודה שמקבלים בבית הספר היא תעודה של לימודי תעודה של שלוש שנים, אנחנו לא מוסד אקדמאי.

אלכס מילר: זו לא תעודת משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.

איילת השחר כהן: לא, זו תעודה שלנו.

איילת השחר כהן: היא מוכרת במשרד החינוך באופן עקרוני, אבל היא תעודת בוגר של שלוש שנים מטעם מוסררה, לימודי תעודה.

איילת השחר כהן: בנוסף סטודנטים יכולים לקבל גם תעודת מדריך מוסמך בכיר לצילום.

איילת השחר כהן: היו"ר אלכס מילר: בתחום הזה אין דרישות מיוחדות, ברובם הם אחרי זה הם מסתדרים.

איילת השחר כהן: מי שמתעסק בצילום, אלה לא אנשים שעובדים במקומות שיש בהם תנאי סף, או משהו דומה.

איילת השחר כהן: זה נכון, אבל אנחנו לא רק בית ספר לצילום, אנחנו גם בית ספר לניו מדיה ולאנימציה ולמוזיקה חדשה.

אלכס מילר: בסדר, עדיין, בתחום הזה אין דרישות מיוחדות במקומות העבודה.

אלכס מילר: אם אדם רוצה להתפתח, הם מחפשים את הכישרון ולא את התעודות.

איילת השחר כהן: אני גם מאמינה בזה, למרות שיש הרבה אנשים שכן חשוב להם ללמוד ולקבל תעודה, ובאמת השנה הוכרנו כ---

אלכס מילר: בסדר, אני מדבר באופן כללי על אלה שסיימו את הלימודים.

איילת השחר כהן: באופן כללי, כן, אתה יוצא עם תיק עבודות לשוק או שאתה רוצה להתפתח כאמן יוצר ואתה מקבל כלים לזה.

אלכס מילר: ואתם מסובסדים על ידי המדינה, נכון?

איילת השחר כהן: על ידי מינהל התרבות.

מיה הלוי: בגלל שהם לא מוסד ות"תי, בעצם בבתי הספר בירושלים לאמנות יש שני סוגים של בתי ספר.

מיה הלוי: יש בתי ספר ות"תיים, שזה בעצם בצלאל ו... שהם אקדמיים, ויש גם בתי ספר כמו ניסן נתיב, כמו סם שפיגל, כמו בית הספר במוסררה, כמו מעלה, שהם בתי ספר שנתמכים על ידי תקנת בתי הספר של מינהל התרבות.

אלכס מילר: את זה אני יודע, אני שאלתי שאלה.

אלכס מילר: הסטודנט פה בסופו של דבר כמה משלם?

איילת השחר כהן: שכר הלימוד מסובסד, 12,800 לשנה, כמו באוניברסיטאות.

איילת השחר כהן: העניין של המלגות הוא באמת דבר שהוא בדמנו, היות שמגיעים לפה סטודנטים, אני לא אגיד עניים, אבל הסטודנטים שמגיעים לפה עוזבים מקום שהם גדלו פה, הם עוברים לירושלים, שזה מקום חדש, הם צריכים גם להשתכר, גם לעבוד וגם ללמוד בין 30 ל-50 שעות בשבוע בעצם, כי הם לומדים פרונטלית 30 שעות, אבל בנוסף הם צריכים לתת שעות נוספות בבית הספר.

איילת השחר כהן: זאת אומרת שיש מפעל מלגות בבית הספר ומאוד מאוד חשוב לנו לקבל מלגות עבור הסטודנטים ולאפשר להם באמת להתפתח, אבל אנחנו לא מקבלים מספיק מלגות.

אנסטסיה מיכאלי: את כמה פעמים הדגשת שמי שמגיע לכאן במיוחד, ובין הצעירים, הם לא מתקבלים במערכות החינוך השונות, שזה אומר שבעצם אלה אנשים שמחפשים פתרון, כנראה שחלק מהם היו אוטיסטים או חצי אוטיסטים.

אנסטסיה מיכאלי: את זה רציתי לשאול.

איילת השחר כהן: לא, אני מדברת על אנשים אחרים.

איילת השחר כהן: אנשים שאולי לא מסתדרים במסגרות האחרות, אנשים נורמטיביים לגמרי, אבל אנשים שאולי לא יכולים להסתדר במסגרות גדולות, אולי בגלל בעיית קשב וריכוז, אולי בגלל מאפיינים שמאפיינים הרבה אנשים שמתעסקים באמנות בעצם.

איילת השחר כהן: אני חושבת שזאת האלטרנטיבה, בית הספר הזה מייצר אלטרנטיבה והוא גם מאפשר, לא רק לסטודנטים כאלה, גם לסטודנטים מאוד מוכשרים, גם לאנשים שיש להם תודעה חברתית וגם לאנשים שכבר למדו במוסדות אחרים והם מעדיפים לעבור לפה.

איילת השחר כהן: יש כל מיני סיבות.

איילת השחר כהן: אחת הסיבות כי באמת המקום מאוד מאוד קטן ואצלנו כל סטודנט הוא, איך הקמפיין שלנו?

איילת השחר כהן: 'אנשים עושים את ההבדל'.

איילת השחר כהן: זה הקמפיין שלנו ואנחנו מאמינים בכל סטודנט ואנחנו משקים כל סטודנט מתוך מטרה שהוא יתפתח ויגיע לייעוד האמיתי שלו.

איילת השחר כהן: זה דבר שאני לא חושבת שקיים במסגרות גדולות אחרות, כי הרבה אנשים אובדים.

איילת השחר כהן: פה אנחנו שמים את הסטודנטים במרכז ואנחנו מביאים אנשים למצוינות.

איילת השחר כהן: היתה כתבה בדיוק לפני שבוע וחצי על תערוכת הבוגרים שכרגע הייתם בה, כתבה בעיתון 'הארץ', של סמדר שפי.

איילת השחר כהן: הכותבת היא אחת הכותבות הבכירות שכותבת על עולם האמנות והיא ציינה את התערוכה הזאת כאחת התערוכות הטובות מבין תערוכות הבוגרים של בתי הספר האחרים לאמנות בארץ.

איילת השחר כהן: זה דבר שקודם כל אנחנו מאוד מאוד שמחים בו.

איילת השחר כהן: עניין אחר זה שבוגר שלנו, בשם יאן טיכי זכה בפרס הכי הכי נחשב בעולם האמנות הישראלית, פרס גוטסדינר, מטעם מוזיאון תל אביב.

איילת השחר כהן: זאת אומרת שחלק מהבוגרים שלנו, שרוצים באמת לפנות לעולם האמנות, הם אנשים שמגיעים למצוינות.

איילת השחר כהן: המקום הזה הוא לא חממה רק לאנשים 'אחרים', הוא גם לאנשים שיש להם מה לומר ויהיה להם מה לומר מבחינה תרבותית ואמנותית.

מיה הלוי: עוד נושא זה הנושא של הכשרת מורים לאמנות.

מיה הלוי: אני חושבת שאחד הדברים שיש בירושלים זה מספר בתי ספר שלא מעניקים תואר בעצמם, זה גם במקרה של בית הספר הזה וגם ניסן נתיב.

מיה הלוי: התלמידים יכולים להשלים תואר במכללת דוד ילין וליצור לעצמם תואר אקדמי של מורה ואז הם יכולים לקחת את הידע המקצועי שיש להם בתחום האמנות, לשלב את זה בלימודי הוראה בדוד ילין ולצאת עם תעודת הוראה שמאפשרת להם להיקלט במערכת החינוך, כי בלי זה, ללא תואר, אתה לא יכול להיכנס ללמד בתוך מערכת החינוך.

מיה הלוי: אלה תכניות מיוחדות שירושלים, אני חושבת, מאופיינת בהן, הרבה מאוד שיתופי פעולה, אז הנה עוד אחת מהדוגמאות של שיתוף הפעולה; גם מוסררה, גם ניסן נתיב, גם סם שפיגל, יכולים להשלים תואר אקדמי בדוד ילין באיזה שהיא תכנית משולבת שמקבלים B.Ed.

איילת השחר כהן: זה נכון, אבל אני רוצה להרחיב את מה שאת אומרת.

איילת השחר כהן: לפני חודשיים הוכרנו כמוסד מלמד מטעם האוניברסיטה הפתוחה והחל משנת הלימודים הזאת אנחנו נפתח תכנית שלא מיועדת לכל הסטודנטים, רק למי שרוצה ויכול לעמוד בתנאים לתואר ראשון, לבי.

איילת השחר כהן: איי בלימודי רוח וחברה, ואנחנו מאוד מאמינים בשיתוף הפעולה הזה ובאפשרות הזאת שתיתן גם לסטודנטים שיש להם את היכולת לעשות מבחן פסיכומטרי ולעמוד בדרישות הסף לאוניברסיטה הפתוחה.

אלכס מילר: אוקי, אז ברכות.

אלכס מילר: אני מקווה מאוד שהפרויקט הזה יצליח.

איילת שחר הכהן: אלי הוא סטודנט מהמחלקה לצילום שנה א', הזמנתי אותו גם לומר כמה מלים, אבל אנחנו ממתינים לקבוצה נכבדת של אנשים שעדיין לא הגיעו, למנהלת בית ספר מעלה, למנהל המרכז למוזיקה מהמזרח, לסמנכ"ל ניסן נתיב ולעוד אנשים ממינהל התרבות ומהעירייה.

איילת שחר הכהן: זה אלי פישקה.

אלי פישקה: אני סיימתי עכשיו שנה ראשונה כאן, אני ירושלמי, נולדתי וגדלתי פה.

אלי פישקה: את השכונה הזאת לא הכרתי כל כך לפני שהתחלתי ללמוד פה ומהרגע שהגעתי לכאן התחלתי לחוות חוויות מאוד נעימות עם השכונה עצמה, מעצם היותי פה כל יום ולומד כאן כל יום.

אלי פישקה: הלימודים בבית הספר אותי מאוד מעשירים וממלאים, אני מאוד מרוצה, יש בבית הספר הזה הרגשה מאוד משפחתית, כמו שהיא אמרה, אנחנו בית ספר קטן וכל אחד מקבל יחס שווה והוגן ואפילו מעבר לכך.

אלי פישקה: אני רציתי ללמוד בחוץ לארץ אבל החלטתי לבוא ללמוד כאן, בגלל מה שבית הספר הזה מעניק ואני אשמח לענות על שאלות.

מיה הלוי: איך בחרת את התחום?

אלי פישקה: איך הגעתי לצילום בסופו של דבר, אני לא יכול להגיד לך במדויק, אבל אני כן יודע שרציתי ללמוד משהו שמאוד נותן לי חשק ללמוד אותו.

אלי פישקה: אני אישית לא מצאתי כל כך באוניברסיטאות ובמכללות, אני אישית מאוד נגד המבחן הפסיכומטרי ולא רציתי לגשת אליו ואחת הדרכים בשבילי היתה לגשת לבית ספר כמו מוסררה, כי הייתי מאוד מתקשה לעשות דבר כזה בשביל להגיע ללימודים באוניברסיטה בארץ.

אלי פישקה: שקלתי ללמוד בחוץ לארץ, כי שם אני לא צריך לשלם, יש לי אזרחות אירופאית, אבל העדפתי ללמוד בשפת האם שלי.

מיה הלוי: כמה אתם בכיתה?

אלי פישקה: 17, כיתה מאוד קטנה, יחסית.

יער אמיר: רציתי לשאול איך אתה רואה את ההתפתחות שלך אחרי הלימודים, איפה אתה רואה את עצמך יוצר?

אלי פישקה: זו עוד לא מחשבה שמדאיגה אותי.

אלי פישקה: אני עדיין מאוד בבית הספר, להבין את עצמי בתור אמן.

אלי פישקה: אף פעם לא הסתכלתי על עצמי בתור אמן וכאן אני מתחיל לחשוב בצורה הזאת וזה דבר שמתפתח, אני לא יודע אם אני אלך לעבוד בצילום, בעיצוב, זה גם יכול להיות, עם כל הכלים שאנחנו מקבלים, וידיאו, עריכה, הרבה תחומים נפתחים בזמן שאתה לומד כאן.

אלי פישקה: זה לא מקובע על צילום סטילס, אני יכול לבחור קורסים ממחלקות אחרות ולהעשיר את עצמי.

אלי פישקה: אצלי זה עוד לא מקובע.

אנסטסיה מיכאלי: יש לי עוד שאלה לגבי בית הספר, אבל גם אליך, האם אתם משתתפים בכל מיני פרויקטים בין לאומיים, בתחרויות בין לאומיות, ועד כמה העירייה עוזרת לכם בזה?

איילת השחר כהן: אנחנו משתתפים בפרויקטים בין לאומיים כאשר התקציב מאפשר לנו לעשות את זה.

איילת השחר כהן: הכל קשור לכוח של הסטודנטים, ברגע שלסטודנטים יש יוזמה כזאת, אנחנו מגייסים את כל המשאבים ואת כל האנרגיה שלנו לעשות את זה.

איילת השחר כהן: לפני שלוש שנים קבוצת סטודנטים מהמחלקה לצילום אירחה קבוצה של סטודנטים מגרמניה למן סדנה משותפת של שבוע.

איילת השחר כהן: שנה לאחר מכן, היות והסטודנטים המשיכו בקשרים שלהם, הצלחנו גם להטיס אותם, אמנם חלק על חשבונם, חלק על חשבוננו, מתוך מטרה להרחיב את שיתוף הפעולה הזה.

איילת השחר כהן: יש כל הזמן פרויקטים, אנחנו מקבלים כל הזמן פרויקטים והדברים יכולים לקרות.

איילת השחר כהן: בגלל שבית הספר הוא מרובה בפרויקטים ואין סוף דברים שאנחנו עושים, הוא אמנם בן 20 וכמה אבל הוא לא שוקט על שמריו, הוא כל הזמן משתנה.

איילת השחר כהן: אנחנו כל הזמן קשובים גם למה שקורה בעולם, לכיתות שמגיעות, כי כל כיתה זה משהו אחר, אז יש מצב שלפעמים אנחנו משנים פה ושם דברים.

איילת השחר כהן: אבל כל היוזמות האלה, לפרויקטים בין לאומיים ואחרים, זה משהו שאנחנו מוכנים אליו כבר, אבל אין לנו עדיין את היכולת להפוך את זה לנישה, כלומר יש לנו מה להציע.

איילת השחר כהן: דבר נוסף, בהמשך למה שיער שאל, לגבי מה אלי ירצה לעשות, אני רוצה לומר לכם שהרבה מהסטודנטים שמגיעים ללמוד פה נשארים בירושלים, ואלה סטודנטים שבאים ללמוד בירושלים וזו לא העיר שבה הם נולדו.

איילת השחר כהן: הרבה מהם מגיעים לירושלים מכיוון שהם רוצים ללמוד פה והם נשארים פה והם הופכים להיות לכוח פועל בתוך העיר.

איילת השחר כהן: יש קבוצות של סטודנטים שהקימו, למשל, מקום שנקרא אוגנדה, שזה מקום פעיל מאוד בחיי התרבות בירושלים, מקום למוזיקה, בית קפה.

איילת השחר כהן: הקימו אותו בוגרים.

איילת השחר כהן: גם פאב הקימו בוגרים, ויש עוד הרכבים שיוצאים מתוך בית הספר, יש הרכב אודיו ויזואלי, בן שנתיים, שקוראים לו נו-קוסט והוא הרכב שפועל, יש הרכב שנקרא הגיגית, שזו קבוצה של סטודנטים שמפעילה סטודיו רחוב, אולי נתקלתם בהם אם אתם נמצאים בירושלים.

איילת השחר כהן: הם מקימים סטודיו רחוב בשוק ובתיאטרון ירושלים ומזמינים אנשים להצטלם וכולי.

איילת השחר כהן: לכן מאוד מאוד חשוב לנו להביא הרבה סטודנטים ולתמוך בהם מכיוון שאנחנו מאמינים שהם ממשיכים להישאר בירושלים וזה כוח מאוד מאוד חשוב.

אביגדור ליברמן: ניסן נתיב קיים משנת 86' בירושלים.

אביגדור ליברמן: עכשיו חזרתי ממבחני הקבלה האחרונים לשנת הלימודים הבאה, שאנחנו מבחינתנו מקווים שהיא גם תסתיים, כי אנחנו נמצאים במצב שאין לנו מבנה קבע, כלומר בנובמבר נגמר חוזה השכירות ויכול להיות שהתלמידים יהיו ברחוב.

אביגדור ליברמן: משם אני באה וזה המצב.

מיה הלוי: את רוצה לדבר קצת על הבוגרים שלכם?

אביגדור ליברמן: כן.

אביגדור ליברמן: מאז שהסטודיו הגיע לירושלים אני חושבת שהוא חולל איזה שהיא מהפכה בכמה דברים.

אביגדור ליברמן: ראשית, כל הנושא במגמות התיאטרון בבתי הספר התיכוניים, כל מי שהקים את המגמות האלה היו בוגרי הסטודיו והיום אנחנו יכולים לראות שבירושלים כמות מגמות התיאטרון היא מאוד גדולה יחסית לערים אחרות בארץ.

אביגדור ליברמן: את כל התשתית הזאת בנו בוגרי הסטודיו.

אביגדור ליברמן: שנית, שני תיאטרוני פרינג' שקיימים היום בירושלים הם בוגרי הסטודיו, תיאטרון פסיק ותיאטרון האינקובטור, הם יוצאי ובוגרי הסטודיו.

אביגדור ליברמן: כלומר שגם את התשתית ואת ההמשך הלאה הבוגרים שלנו נשארים פה וממשיכים הלאה לפתח את התיאטרון בעיר, וזו התרומה שלנו לעיר.

אלכס מילר: תודה רבה.

אלכס מילר: אני חושב שעצם העניין הזה, שהזכרנו בישיבה הקודמת, מבחינת הוועדה שלנו, כמה אנחנו יכולים לעזור, אז כמובן שיש תמיכה של משרד התרבות לכל זה, צריך שהסטודנטים יוכלו גם להרשות לעצמם ל..., שזה לא יהיה איזה שהוא משהו שהמדינה מתעלמת, אז אם יש סבסוד ואם יש תקצוב, אני בטוח שזה מה שהייתם רוצים לקבל, אבל אם תהיה אפשרות שבתקציב של משרד התרבות יהיה כל העניין של התמיכה בלימודים, זה חייב להיות בהתאם.

אלכס מילר: גם בתל אביב עשינו סיור והיום אנחנו כאן.

אלכס מילר: יכול להיות שאני אעשה ישיבה נפרדת על כל הנושא של ההכשרה בתחום הזה.

אלכס מילר: רק לא מזמן סיימנו חוק שהגדיר את הסטודנטים לאמנות, לצילום ותיאטרון כסטודנטים מן המניין, שיוכלו לקבל גם תעודת סטודנט ושיוכלו לקבל את כל אותן הטבות שנלוות אליהם, שלא יהיו מחוץ לתחום.

מיה הלוי: הגיע בינתיים בית ספר 'מעלה', קצר מאוד.

מיה הלוי: אנחנו רק רוצים את ההיבטים השונים.

מיה הלוי: שמענו על צילום ומוזיקה, שמענו על בית ספר לתיאטרון, אז אנחנו רוצים לתת עוד היבט של בית ספר לקולנוע ואנחנו ממשיכים לתחנה הבאה.

נטע הראל: אני מנהלת בית ספר לקולנוע 'מעלה'.

נטע הראל: אנחנו בית ספר לקולנוע, עם אוריינטציה יהודית, שזה אומר שרוב הסטודנטים שלנו באים מרקע דתי, אבל לא כולם, יש לנו בשנים האחרונות תפילה של חרדים בבית הספר.

נטע הראל: מבחינתנו האפיון הזה בא לידי ביטוי בעיקר בחומרים, עשו אצלנו סרטים גם עלילתיים וגם דרמות שמטפלים הרבה מאוד בזהות יהודית ובמקור שלנו כישראלים שחיים בעולם מודרני.

נטע הראל: הסטודנטים שלנו הם אנשים מבוגרים, באים אחרי צבא ושירות לאומי אבל גם מבוגרים מאוד והם באים לארבע שנים, רובם מביימים סרט גמר קצר של עד חצי שעה, או דרמה או דוקומנטרי ומה שקרה לנו, שבגלל שהסרטים מאוד ישראלים, מאוד עוסקים בשאלות האקוטיות שאנחנו בחברה הישראלית מתעסקים איתם, הפכנו להיות מקור.

נטע הראל: אנחנו עושים הרבה מאוד אירועים בחוץ לארץ ופה להרבה מאוד קבוצות ותיירים, עם הסרטים שלנו.

נטע הראל: אירחנו השנה 50 קבוצות של תגלית, עם המשפחות, וחזרנו ביום שישי מלוס אנג'לס ונתתי הרצאות במחנות קיץ על זהות יהודית.

נטע הראל: אנחנו משתמשים בהם ככלי הסברה ישראלי, אבל ככלי תרבותי, אנחנו לא עושים תעמולה לשום דבר ולאף אחד, רק אנשים מביעים את עצמם מבחינה אמנותית.

נטע הראל: המיקום פה מתאים לנו, אנחנו מרגישים מאוד מאוד שייכים, מאוד ירושלמים, אנחנו גם עושים קצת יבוא, והיו לנו סטודנטים מכל הארץ, חלקם הגדול נשאר בעיר אחרי שהוא גומר את בית הספר.

נטע הראל: אנשים צעירים ומוכשרים בעיר.

אביגדור ליברמן: אני רציתי להתייחס לעניין המלגות.

אביגדור ליברמן: כשנכנסים לאתר של המדינה בעניין מלגות לתלמידים, מפעל הפיס, בנק דיסקונט, כל המלגות רק למועצה להשכלה גבוהה, לא מאפשרים לתלמידי בתי ספר לאמנות לגשת למלגות האלה.

אביגדור ליברמן: דיברנו על זה שהם סטודנטים מן המניין, זה לא נפתר.

אביגדור ליברמן: עניין הוולת"ם, אנחנו לא יכולים להגיש ולת"ם, רק מי שלומד באקדמיה יכול להגיש ולת"ם.

אביגדור ליברמן: כלומר אנחנו, מבחינת המוסדות, התחייבנו לתת את כל הזכויות לסטודנטים מן המניין, אבל הסטודנטים, את הדברים המהותיים, שחשובים להם באמת לקיום, הם לא קיבלו במסגרת הזאת.

אלכס מילר: אוקי, רשמנו.

מיה הלוי: אנחנו מודים לכם על האירוח.

אלכס מילר: תודה רבה.

מיה הלוי: ---בנושא של מוזיקה, ככה יצא לכם לראות מוזיאונים ואמנות פלסטית, תיאטרון ומחול, בתי ספר לאמנות ועכשיו אנחנו מסיימים במוזיקה וקולנוע ואני חושבת שכיסינו כמעט את כל התקנות, פחות או יותר, שמתמחים בהם מוסדות התרבות והם גם מאפיינים את ההרכב של מוסדות התרבות בירושלים.

מיה הלוי: אנחנו נבקש מאצ'ה בר לפתוח.

מיה הלוי: רק כמה מלים לפני שאנחנו מתכנסים לתוך הנושא הזה.

מיה הלוי: מי שארגן את הסיור ועומד מאחוריו זה ועד מנהלי מוסדות של העיר ירושלים.

מיה הלוי: בעיקר בגלל תקנת ירושלים ובגלל המורכבות הקשה של התמיכה בעיר ירושלים מצד הרשות המקומית, אנחנו התארגנו כוועד מנהלי מוסדות ולמעשה אנחנו פועלים כמו שפועל הוועד הארצי ואנחנו גם חלק מתוך הוועד הארצי.

מיה הלוי: אנחנו גם עוזרים למלחמות הארציות, אבל גם מצאנו שיש לנו הרבה אינטרסים מקומיים.

מיה הלוי: בוועד אנחנו מנסים שיהיה נציג מכל אחד מהתחומים ואנחנו מנסים לא לדרוך באותם מקומות שיש בינינו ניגוד עניינים מובהק, למשל איך מתחלקת כל תקנת התרבות בין התחומים השונים.

מיה הלוי: בוודאי שאם ייתנו יותר מתוך הסל הזה למוזיקה, זה יהיה על חשבון מישהו אחר, כל עוד הסל לא גדל.

מיה הלוי: לכן אנחנו כל הזמן מחפשים את המכנה המשותף ואת הדברים המשותפים שבהם אנחנו יכולים לפעול ביחד וגילינו שיש הרבה מאוד.

מיה הלוי: אנחנו רואים די הישג בזה שתרבות שהפכה להיות אישיו בקמפיין הבחירות של ניר ברקת, זה לא היה קיים קודם, שתרבות כל כך חשובה שצריך לדבר עליה.

מיה הלוי: שמעתם גם את סגן ראש העיר, מחזיק תיק התרבות, וגם את מנהל מינהל התרבות ופנאי, שכולם היום מדברים כמה חשוב מוסדות התרבות וכמה חשוב שתהיה תרבות בעיר, זה לא היה מובן מאליו.

מיה הלוי: זו עבודה משולבת של הרבה אנשים.

מיה הלוי: כאן אנחנו נסגור את הדיון הנקודתי ואז ננסה לאסוף את זה לסיכום.

מיה הלוי: אצ'ה ידבר על הנושא של מוזיקה והעשייה בתחום של מוזיקה, וצעירים במיוחד, ואז יגאל חיון יפתח את הנושא של קולנוע ויש פה עוד נציגים מהגופים השונים, ננסה להתמקד בדיון קצר.

מיה הלוי: ניסינו לעמוד היום בלוח זמנים, החלטנו שגם בכל מקום אתם צריכים לראות משהו, אז מה שבחרנו שתראו פה זה את ארכיון הסרטים, שזה שוב דבר שאי אפשר להביא לוועדה בכנסת, נעשה הצצה קטנה לארכיון, וכך זכיתם לראות בית מלאכה שבונה מוצגים, תערוכה של סטודנטים, סטודיואים חדשים של תיאטרון שנבנו, סינמטק, יש לכם מגוון תחומים.

אצ'ה בר: אני מנהל את הצוללת הצהובה מזה 14 שנים.

אצ'ה בר: הצוללת היא מרכז מוזיקה.

אצ'ה בר: אני התלבטתי על מה לדבר, כי אני לא רוצה להתיימר לייצג את כל התחום שנקרא מוזיקה בירושלים, כי זה תחום מאוד רחב, ירושלים היא מאוד אקלקטית, מאוד מגוונת, החל ממוזיקה קלאסית, דרך מוסיקת עולם ואני מניח שיש פה נציגים של כל התחומים וכל אחד ירצה להתעסק בתחום שהוא מוביל ומבין.

אצ'ה בר: אני, כחבר בפורום של מנהלי מוסדות, קצת מתעסק בשוטף וביום יום של העבודה במקרו, בראייה הכללית של ההקצבה ובכלל של הפעילות התרבותית ויוצא לי להיפגש לא מעט עם האנשים שעוסקים בדבר, ואני דווקא היום רוצה להתמקד במה שאני אוהב לקרוא לו, ואני לא המצאתי את השם, התשתית.

אצ'ה בר: אני חושב שפה הנקודה החלשה שלנו.

אצ'ה בר: לפני זה אני לא יכול להתאפק ואני אגיד כמה מלים על הצוללת, למי שלא מכיר.

אצ'ה בר: אנחנו חגגנו עכשיו 20 שנה.

אצ'ה בר: זה מרכז מוזיקה שהוקם לפני כאמור 20 שנה על ידי הקרן לירושלים, כמו רוב, אם לא כל, מוסדות התרבות בירושלים.

אצ'ה בר: הוא נתמך על ידי מינהל התרבות, על ידי עיריית ירושלים וכמובן על ידי קרן ירושלים ותורמים פרטיים.

אצ'ה בר: המרכז הזה מנסה עד כמה שיותר בסימביוזה לשלב בין מועדון הופעות ואני חושב שלקהל הרחב, ובדיוק אמרת לי שהיית פה בהופעה אצלנו לפני חמש שנים, עשינו כמה שיפוצים מאז, אגב, הוא מוכר כמועדון הופעות וזה החלק שאנחנו מראים כלפי חוץ.

אצ'ה בר: מעבר לזה הוא משמש כמרכז מוזיקה שמלמד את הפן המקצועי של המוזיקה שאני רוצה להגדיר אותה בצורה הכי לא טובה שיש לי, שהיא לא מוזיקה קלאסית.

אצ'ה בר: היום להגדיר סוגי מוזיקה שאנשים ואמנות מתעסקת זה נורא מורכב וזו נקודה מאוד רגישה, אז אנחנו כמעט ולא עוסקים במוזיקה קלאסית וגם לא מבינים, אנחנו מתעסקים בכל התחום של ג'ז, של פופ, של רוק, של רוק'נרול, מעט מוזיקת עולם, אבל אנחנו מתעסקים גם הרבה מאוד בפן החינוכי של זה ובעצם שוב מנסים לשלב בחינוך, ולא קהילתי, זה מאוד חשוב לציין, שזה מוסד מוזיקה מקצועי.

אצ'ה בר: יש אצלנו למשל מגמת מוזיקה, עושים אצלנו בגרות, זו מגמה על אזורית שהקמנו לפני 11 שנים, ואגב זו אחת המגמות היחידות בארץ שקיבלה גם הכרה כמגמת מוזיקה ייחודית, הווה אומר, אנחנו כותבים את מבחני הבגרות, הכל נעשה אצלנו אינטרני.

אצ'ה בר: היא מיועדת לכל בתי הספר תיכון בירושלים שאין להם מגמות מוזיקה, זו מגמה מאוד מוצלחת, אבל זו תשתית, זה משהו שלא שומעים עליו הרבה, זה משהו שמקבל הערכה רק בגופים שמכירים ולכן הרבה יותר קשה לגייס לו תקציב ולהביא אותו להכרה ולהבין שזה הדבר המשמעותי.

אצ'ה בר: זה מתחבר למה שרציתי לדבר עליו היום.

אצ'ה בר: אני חושב שבתקופה האחרונה ירושלים נהנית מצד אחד מראש עיר חדש שמאוד מבין שתרבות זה משהו שהוא חשוב וזה משהו שמאוד כיף לצרוך והכל, ואנחנו חיים כל הזמן בקונפליקט שבין לייצר את אותה תרבות של הופעות ושקהל יכול ליהנות ממנה, ואנחנו מתבלבלים לפעמים טיפה עם בידור ואנחנו לא תמיד יודעים לשים את האצבע, לעומת העבודה היומיומית הסיזיפית של לגדל פה את האנשים שבסופו של דבר ייצרו את התרבות המקצועית.

אצ'ה בר: החלק הזה מוזנח, הוא הרבה יותר קשה לטיפול, הוא לא מוכר כל כך, מאוד קשה להביא אותו להכרה, כי אי אפשר לגזור שם קופונים מיידיים.

אצ'ה בר: אין מה לעשות במגמת המוזיקה מעט מאוד...

אצ'ה בר: הרבה יותר קל לבוא, כשהצוללת חוגגת 20 שנה במתחם טובול ומגיעים 8,000 איש, ולעמוד שם על הבמה ו'צהריים טובים, ירושלים' ולגזור קופונים, מאשר לבוא לקבוצה של 70 תלמידים שלומדים בתוך הכיתות שלהם, בתוך האולם, ולהבין שהדברים האלה עולים כסף והרבה.

אצ'ה בר: אז עוד פעם, אני לא רוצה להכביר בעניין הזה, אבל שם המאבק היומיומי שלנו, התקציבים לנושא הזה הם מאוד מאוד קטנים וזה המקום שאנחנו כל הזמן מדגישים.

אצ'ה בר: אני התבקשתי גם להביא מישהו מהמוזיקה והדברים שלי יהיו מאוד קצרים, אני לא רוצה להרחיב יותר מדי, אבל עוד דבר וזה מחבר אותי למי שאני רוצה להכיר לכם והיא תגיד כמה מלים על מה שהיא עושה בירושלים; אחד הדברים שירושלים סובלת ממנו הכי הרבה ואני מניח שאתם יודעים את זה, היא העזיבה של חבר'ה צעירים, כי בעצם בתחום שלנו, בתחום העיסוק התרבותי, היצירתי, אם זה מוזיקה ואם זה כל תחום, אין עבודה בתחום הזה בירושלים, אין פה פרנסה, אין פה תעשייה.

אצ'ה בר: את זה אנחנו טיפה מנסים לשנות.

אצ'ה בר: אני ביקשתי את שירה, שהיא יוצרת ירושלמית, זמרת, תלמידה עכשיו באקדמיה למוזיקה, עברנו איזה שהיא דרך ביחד כי היא הצטרפה עם הלקה שלה לפרויקט שהצוללת מנהלת, שהיא מטפחת להקות צעירות, ומאוד היה חשוב לי שמעבר לזה שתשמעו אותי, שאני מתעסק בתחום של הניהול כבר הרבה זמן, תשמעו דווקא מישהו שעובד בזה וחי ורוצה להתפרנס, קצת מהזווית שלו.

אצ'ה בר: אפילו אולי עדיף שתדברו איתה ותשאלו אותה שאלות.

אצ'ה בר: זה נראה לי הרבה יותר מעניין.

אצ'ה בר: תודה.

אצ'ה בר: שירה.

שירה כרמל: באתי לכאן לייצג בעיקר את עצמי כמובן וגם קבוצה של אמנים ירושלמים שלא מקבלים כל כך הרבה תמיכה מהעיר.

שירה כרמל: בדרך כלל רוב החברים שלי, שהתחילו איתי, אני ירושלמית מגיל צעיר, רוב האנשים שלמדו איתי בבית הספר לאמנויות עזבו את העיר, ורוב האנשים שלומדים איתי עכשיו באקדמיה יעזבו את העיר.

שירה כרמל: יש תחושה שאיזה שהוא גרעין קשה וקמוץ אגרופים נשאר בעיר, והוא קמוץ אגרופים גם מכיוון שצריך להיאבק על כל בית קפה קטן שנפתח ואחרי חצי שנה נסגר וגם בגלל שאין פה כל כך, כמו שאצ'ה אמר, תעשייה, אין פה את התחושה שיש המון מקומות להופיע ויש איזה מן פריחה כזאת ויש משהו מאוד קשה באווירה בעיר, שכל ירושלמי מכיר, לא משנה אם הוא גר וצורך תרבות, או גר ויוצר תרבות.

שירה כרמל: לי היה הכבוד והמזל לעבוד עם הלהקה שלי.

שירה כרמל: אני כותבת שירים ואני מבצעת אותם, יש לי הרכב, ואנחנו מנסים באמת לשרוד את המאבק היומיומי הזה ובעיקשות להישאר בירושלים.

שירה כרמל: אנחנו עבדנו עם הצוללת הצהובה בפרויקט שנתמך על ידי הקרן ירושלים, שבו התאפשרה שנה של עבודה שבה באופן יציב ועקבי עבדנו, בצוללת.

שירה כרמל: את הזליגות הקטנות האלה של אנשים שנשארים בירושלים ועוזבים, אי אפשר אולי למנוע, בגלל שבאמת תל אביב מאוד מנצנצת וקורנת, אבל יכול להיות שיש... אני מקווה, אני לא יודעת בדיוק איך אתם יכולים לעזור, אני לא יודעת בדיוק מה אני יכולה לעשות בשביל שאתם תחשבו על זה יותר, אבל חייבת להיות איזה שהיא דרך שתוכל לאפשר לאנשים שלא ניחנים באידיאולוגיה ואגרופים להישאר כאן ולרצות להישאר כאן.

שירה כרמל: אני יודעת שיש הרבה מאוד חברים בתל אביב שאוהבים את ירושלים ומתגעגעים לירושלים ורק רוצים לחזור לירושלים, אם הם רק יוכלו, ובשום פנים ואופן לא עושים את זה בגלל שאין להם אפשרות, מצטערים, כסף, אין מה לעשות.

שירה כרמל: וכמובן שאני לא מתפרנסת למוזיקה, אני מורה לעברית ופרנסתי באולפן.

שירה כרמל: ברור שמוזיקאים, לא רק בירושלים, לא מתפרנסים ממוזיקה, עם זאת אני חושבת שקשה כאן במיוחד ואולי אתם תוכלו לעשות משהו בנידון.

שירה כרמל: אתם יכולים לשאול אותי שאלות, אם אתם רוצים.

אצ'ה בר: איפה ההופעה הקרובה שלך?

שירה כרמל: ובכן, במקרה הכינותי איתי מראש.

שירה כרמל: האמת שבמקרה זה בתיק, כי אני צריכה ללכת ולתלות פוסטרים במקומות מורשים כמובן, אבל בירושלים פתחו עכשיו אנשים יקרים בחאן, שהוא מוסד שאתם ודאי מכירים, מקום חדש ששמו החאנל'ה ובו גם ניסיון לתמוך באמנים צעירים ואנשים שאולי אין להם עדיין את הקהל העצום שנדרש בשביל למלא את הצוללת או כל דבר אחר, ויש שם הרבה מאוד אנשים צעירים מהאקדמיה, אני לא מייצגת את שכבת הגיל שלומדת שם, כי אני התחלתי לעת זקנה ורובם שם בני 20 פלוס, אחרי צבא, ויש שם באמת עכשיו, מזה כמה חודשים, סצנה קטנה, בזעיר אנפין, של אנשים שמופיעים, בעיקר ג'ז, ויש גם ג'מסשנים וגם בירה בזול, וגם ההופעות עצמן הן בחינם, שזה דבר שהוא אליה וקוץ בה, מבחינתי.

שירה כרמל: מה שרציתי להגיד, רציתי לתת דוגמה מצוינת, ממה מהמקרה של החאנל'ה.

שירה כרמל: החאנל'ה זה מקום שנפתח ביוזמה שאני לא בדיוק יודעת אם היא לגמרי עצמאית או שהיא נתמכת והם בניסיונות להשיג תקציב, ואנחנו, בתור להקה שרוצה לתמוך במקום הזה, כולם נורא רוצים לתמוך, בפועל מה שקורה, שבשביל למשוך אנשים לשם, כל ההופעות שם הן בחינם, מה שיוצר מצב אצל מוזיקאי, כרגיל, שאו שהוא צריך להתחנן לחסדיהם של הקהל, לא בדיוק חסד, אבל לשלם על מוזיקה זה דבר שהוא חצי מקובל, או שהוא צריך להתחנן לבעלי המקום שיסכימו לתת לו, אחרי שהם לוקחים 30 כרטיסים ראשונים, לוקחים 70% ממה שיש לו, שייתנו לו עוד איזה שקל ואולי גם בירה בחינם.

שירה כרמל: בפועל מה שקורה כרגע זה שכתוב נורא בגאון על הפוסטר שזה חינם, וזה מאוד נחמד לחברים שלי שבאים באדיקות להופעות, אבל אנשים מתרגלים לקבל את התרבות שלהם בחינם, כולל הורדות באינטרנט בחינם, בפועל האמנים לא מקבלים כמעט שום דבר.

שירה כרמל: בשביל שהחאן יוכל לתת לנו להופיע בחינם, מן הראוי היה שייתנו לנו איזה שהוא סוג של תשלום על ההופעה, אבל אין להם תקציב.

שירה כרמל: אז שוב פעם, בשביל לצרוך את התרבות, בשביל ליצור את התרבות, בשביל שאנשים ירצו, זה מן מעגל קסמים, מבחינתי אליה וקוץ בה, מבחינת החינם, אבל אני רוצה שאנשים יבואו להופעה ואני רוצה לתמוך במקום, אז אני מופיעה ועובדת באולפן הקיץ באוניברסיטה העברית.

שירה כרמל: אז אני נהנית מהעבודה כמורה לעברית, אבל הגיטריסטים שלי שלא יודעים נגיד עברית כל כך טוב לא יכולים ללמד שם ו... בקיצור, אתם מבינים את המצוקה ואנחנו מאוד נשמח לתקצובים עתירי ממון.

שירה כרמל: תודה.

שירה כרמל: ותבואו להופעה.

שירה כרמל: זה בחינם, מוצאי שבת הקרוב.

יגאל חיו: אני אתחיל מזה שיושבת לשמאלי ליה ואן ליר ואולי היא מוכרת לכם ולא מעט ממה שאני אומר הוא הרבה מאוד בשמה גם, אבל בואו נעבור מעולם המוזיקה לעולם הקולנוע ונתחיל בזה ששינוי משמעותי מאוד חל כידוע לכם לפני כעשור עם חקיקת חוק הקולנוע בכלל בישראל.

יגאל חיו: כשחוקק חוק הקולנוע, התחום הזה עבר איזה שהוא שינוי.

יהודית גידלי: בוועדת החינוך, התרבות והספורט.

יגאל חיו: בוועדת החינוך, התרבות והספורט, אני גם אתן, אם את רוצה, את הקרדיטים לחברי הכנסת שהיו שם, זה בסדר.

יגאל חיו: זה התחיל עם יונה יהב ויורי שטרן ז"ל ועם רובי ריבלין ו---

מיה הלוי: אתם יכולים לראות מה עושה חוק לתקציב.

יגאל חיו: כן, פה אנחנו יכולים לראות בדיוק, ומיה לקחה את המלים מפי ממש.

יגאל חיו: אגב חוק שאם אנחנו נאמוד את הווליו פורמלי שלו, אנחנו נראה את כל התוצרת הנפלאה שידענו בעשור האחרון ואין ספק שביחס להשקעה שהיתה.

יגאל חיו: ..

יגאל חיו: אגב, מי שרוצה לדעת, אלה סדרי גודל של כ-40 מיליון שקלים נוספים בשנה לעולם הקולנוע.

יגאל חיו: כלומר עד חוק הקולנוע ממשלת ישראל השקיעה כ-25 מיליון שקלים בשנה בקולנוע ובערך שילשה את הסכום, קצת פחות היום, וזה עשה פלאים.

יגאל חיו: אנחנו רואים בדיוק את התוצרת של עשרים השנים האחרונות, גם בכמות, גם באיכות, ובוודאי במעגלים הנוספים של מה שזה יוצר להוויה הישראלית, להסברה הישראלית וכן הלאה.

יגאל חיו: אז זה מתחיל בזה.

יגאל חיו: אבל אנחנו באנו לירושלים, אז אנחנו נתמקד קצת בתוך ירושלים.

יגאל חיו: בתוך ירושלים אני יכול לציין בעצם שלושה תחומים או גורמים מרכזיים שעוסקים בתחום הקולנוע, הראשון זה קודם כל שתי קרנות שפועלות בירושלים, אחת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, זיו נווה פה, קרן ותיקה, אחת מחמש הקרנות שנתמכות דרך חוק הקולנוע.

יגאל חיו: יש את קרן ירושלים, פרויקט מיזם קולנוע, יורם הוניג פה איתנו, קרן חדשה שפועלת מזה שלוש שנים בירושלים, שתיכף ניגע בה.

יגאל חיו: התחום השני זה התחום של התמיכה בעשייה.

יגאל חיו: התחום השני הוא בעצם תחום החינוך, שזה בתי הספר הגבוהים לקולנוע בירושלים, שזה בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה ומעלה.

יגאל חיו: יש גם היום כבר יחידות נוספות בתחום של הקולנוע והפריפריה של הקולנוע, גם בבצלאל, ונדמה לי שבמכללת הדסה נסגרה המחלקה, אבל כבר מדברים על פתיחה נוספת.

יגאל חיו: כלומר יש פה גם בתחום של הכשרת דור עתודה נוסף עשייה די משמעותית בירושלים.

יגאל חיו: והגורם השלישי, הכבוד הוא לנו פה להיות סינמטק ירושלים.

יגאל חיו: אני חושב שבתוכו יש שלושה פרויקטים גדולים, אחד זה הארכיון הישראלי לסרטים.

יגאל חיו: קודם כל הוא הארכיון הציבורי הגדול בישראל, במובנים רבים משמש אפילו כארכיון לאומי של מדינת ישראל בתחום האודיו ויזואלי, תיכף ניגע בזה קצת יותר, יש כמובן את הסינמטק של ירושלים שהוא בעצם סינמטק הדגל, מבחינת ליה ואן ליר.

יגאל חיו: לאחר שפעלה להקמתם של סינמטקים בחיפה ובתל אביב, היא מצאה את מקום מושבה הקבוע פה בירושלים, גם האישי וגם המרכזי, מבחינת הסינמטקים בישראל.

יגאל חיו: מאז כמובן קמו סינמטקים ברחבי הארץ, חלקם הגדול גם בפרישת כנפיים שלנו ובחסות כלשהי שלנו, כמו למשל מה שהולך להיות בחודש הקרוב, בחודש אוגוסט, בנתיבות.

יגאל חיו: בנתיבות הולך לקום סינמטק נוסף במעורבות ובחסות שלנו.

יגאל חיו: הדבר השלישי זה כמובן פסטיבלי הקולנוע ופסטיבל הקולנוע שנחשב לגדול בישראל ונמצא פה גם כן, בירושלים.

יגאל חיו: הסינמטק הוא בית ההפקה של הפסטיבל הזה.

יגאל חיו: ישנם עוד כמה פסטיבלים לאורך השנה, לא נציין אותם מפאת קוצר הזמן.

יגאל חיו: ברשותכם, אני רוצה להיכנס רגע לנושא של העשייה מבחינת סדרי החשיבות כפי שאני רואה אותם, לפחות, ואם מישהו מעמיתיי שנמצאים פה ירצה להוסיף, הוא מוזמן לעשות את זה.

יגאל חיו: אנחנו סבורים שיש ברכה גדולה בהכרזה של ממשלת ישראל על הפרויקט של העצמת תשתיות מורשת.

יגאל חיו: בהקשר הזה אנחנו גם נמצאים בקשר עם מדינת ישראל, לגבי ארכיון הסרטים וארכיון הסרטים שהוא בהחלט מורשת אודיו ויזואלית של מדינת ישראל.

יגאל חיו: אגב, המורשת האודיו ויזואלית העתיקה ביותר, ואם יהיה לכם עוד זמן וחשק, אתם תוזמנו אחר כך כדי לראות כמה תמונות נאות שהן מרתקות מבחינתי, אני רואה אותן פעמיים בשבוע בערך ושערותיי סומרות, מה שנשאר מהן, כל פעם שאני רואה את התמונות האלה.

יגאל חיו: אלה דברים מרתקים, חלקם עוד מלפני 116 שנים, תמונות נאות וסרטים, כמובן מתוך מחצית הראשונה של המאה ה-20 בתולדות היישוב העברי בארץ ישראל, כל העליות, כל המדינה שבדרך, הכרזת המדינה, כל ההתיישבות לאחר גלי העלייה וכמובן כל הקולנוע הישראלי והישראלי שלאחר קום המדינה.

יגאל חיו: בנוסף יש כמובן אוסף אדיר של סרטי קולנוע יהודי, קולנוע מכל העולם שמתעד קהילות, מאורעות, אזורים בעולם שבהם חי העם היהודי לאורך כל המאה האחרונה, והתמונות האלה הם חומרים נדירים שאני לא צריך להרבות במלים כדי לשכנע אתכם מה ניתן לעשות איתם בתחומי החינוך, ההסברה, התיירות וכן הלאה וכן הלאה.

יגאל חיו: הארכיון הוא בהחלט אוצר גדול ויש חשיבות גדולה להעמיק ולהשקיע בתחום הזה.

יגאל חיו: הנושא של הפעילות הסינמטקית הוא חשוב ביותר בגלל מחלקת החינוך שקיימת בו ובגלל כל מערך התכניות לקהל הרחב שהוא לא הקולנוע המסחרי המוכר לנו.

יגאל חיו: יושב פה לימיני דרור שוורץ שבימים אלה ובמהלך 20 השנים האחרונות---

דרור שוורץ: הם ראו.

דרור שוורץ: ישבה כאן קבוצה של בנות יהודיות וערביות, בנות 17-16, שעושות סרטים יחד.

דרור שוורץ: יש חמש קבוצות כאלה עכשיו מפוזרות בבניין.

דרור שוורץ: זה חלק מפרויקט שנקרא I am you are, הגדרת זהות באמצעות עשיית סרטים משותפים.

יגאל חיו: וזו השנה ה-13 שהפרויקט הזה מתקיים.

יגאל חיו: יש היום סדר גודל של 70-60 סרטים שנעשו שהם משתמשים בהם בכל העולם, מציגים אותם בפסטיבלים בעולם.

יגאל חיו: זה באמת חומר חשוב ביותר שיש כאן.

יגאל חיו: אני אשמח אם יורם או זיו, תדברו קצת גם על הקרנות, כי אני לא רוצה להיראות כמי שעושה רק פרופוגנדה למוסד שלו, אבל נדמה לי שהקרנות, גם לאחר הקמת הקרן החדשה, מיזם קולנוע, עשו משהו אדיר לירושלים.

יגאל חיו: הן עושות די הרבה.

יגאל חיו: אמנם זיו פועלת ברמה ארצית וברמה כוללת, אבל עצם מיקומן של קרנות כאלה פה בירושלים ובוודאי הפרויקט גם של מיזם קולנוע שמעודד עשיית סרטים בירושלים, יש לזה פה מאגר רחב של השפעה.

יגאל חיו: אגב, יש פה נתון מעניין שכדאי לדעת אותו, מה עושה קולנוע שמדבר אל הציבור, כדאי לראות דרך הנתון של מה...

יגאל חיו: אנחנו עשינו בדיקה ובדיקה די ממוקדת, פסטיבל הקולנוע בירושלים, עשרה ימים בחודש יולי מתקיים, תקציבו כ-5 מיליון שקל בשנה.

יגאל חיו: מערך העסקאות שנרקם סביב הפסטיבל הזה באותם עשרת ימים, כולל בתחומי התחבורה, המלונאות, המסעדנות, הביקור ואתרים וכן הלאה, מגיע לפי חמש מתקציב הפסטיבל, באותם עשרה ימים.

יגאל חיו: כלומר מה זה עושה לעיר, בוודאי אפשר להבין רק מהנתון הזה, ואלה דברים בדוקים, יש פה נייר מסודר עם הערכות עד כמה שיכולות להיות מדויקות, אבל שהן בהחלט סבירות.

יגאל חיו: כך גם הנושא של השקעה בסרטים שמצולמים פה בעיר, יורם יוכל לדבר על זה הרבה יותר.

יגאל חיו: יורם, בבקשה.

יורם הוניג: נולדתי בירושלים, למדתי בסם שפיגל במחזור הראשון ולפני שלוש שנים הקמנו את קרן הקולנוע העירונית הראשונה בארץ.

יורם הוניג: כמו שיגאל אמר, בעשור האחרון יש פריחה של הקולנוע הישראלי בעולם כולו.

יורם הוניג: מקום המדינה עד שהקימו אותנו, כ-60 שנה, נעשו בארץ כ-700 סרטי קולנוע, ומתוכם רק 5% צולמו בירושלים.

יורם הוניג: זאת אומרת ירושלים, למרות שהיא הבירה, העיר הגדולה בארץ, היפה בעולם, עם האוכלוסייה הכי מעניינת והנופים הכי מעניינים, לא נמצאת על המסך הישראלי, היא נתפסת כעיר מיושנת, עתיקה, ואם היא כן מצולמת, אז ברוב המקרים זה מקום של חרדים, או סכסוך ולא מקום צעיר.

יורם הוניג: אם פותחים טלוויזיה ורואים צעיר, בן 30, הוא גר בתל אביב, אם יש לו כיפה על הראש, הוא ירושלמי.

יורם הוניג: זו ההגדרה, עד שהקימו אותנו.

יורם הוניג: בשלוש השנים שקמנו עשינו מהפכה בתחום הזה בקולנוע הישראלי וגם בטלוויזיה.

יורם הוניג: היום רבע מסרטי הקולנוע בארץ מצולמים בירושלים ויעידו חברי האקדמיה הישראלית, הטובים ביותר נעשים בישראלים.

יורם הוניג: שני הסרטים המובילים בשנה שעברה, 'משאבי אנוש' ו'הדקדוק הפנימי' והשנה זה 'הערת שוליים', ויש עוד הרבה הפתעות בדרך.

יורם הוניג: .. 'הערת שוליים' קבע שיא ירושלמי במספר הירושלמים שבאו בעשור האחרון לראות סרט ישראלי בקולנוע.

יורם הוניג: כי ירושלמים לא באים לקולנוע.

יורם הוניג: בכל מקרה הכובע שלנו הוא כפול, מצד אחד להעלות את ירושלים על המסך, לטפל בדימוי שלה, גם של הירושלמים, גם של האנשים בארץ וגם בעולם, והוא גם כובע התעשייתי.

יורם הוניג: בעצם בכסף שאנחנו נותנים, אנחנו עושים את זה משתלם להפקות מתל אביב לבוא לצלם בירושלים והן מוציאות בעיר יותר מאשר אנחנו נותנים להם.

יורם הוניג: זאת אומרת אנחנו מרוויחים גם את זמן המסך האיכותי וגם עסקים בעיר.

יורם הוניג: כל זאת למטרה שיגאל דיבר עליה.

יורם הוניג: אם מסתכלים על שדרת הקולנוע ואיך זה עובד, אז זה נהיה בתי ספר ובסופו של דבר הסינמטק שבו יש את הפסטיבל ופה מכירים את הסרטים, אז אנחנו הגוף באמצע, אנחנו מספקים את העבודה לבוגרים של בתי הספר בירושלים, כרגע פועלים לפתוח תשתיות בעיר ומסייעים לפסטיבל להיות באמת מרכזי כמו שהוא היה, ואנחנו מקווים כמו שהוא יישאר.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: מי שלא מכיר, אני יושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט, שלום לכולם, שלום ליה, אנחנו מכבדים אותך כאן אצלנו בסיור.

אלכס מילר: הגענו אליכם, אז אני חושב שכמו שנאמר במקומות שהיינו קודם, חשוב לנו לא רק להעלות את הסוגיות שקשורות לעולם התרבות על סדר היום הציבורי בוועדת החינוך בכנסת, אלא גם להגיע לשם.

אלכס מילר: אנחנו מסיירים, לפני חודש היינו בתל אביב, עשינו סיור גדול, היום אנחנו כאן, אני מאמין שאחרי הפגרה אנחנו נבקר בעוד מקומות ובסופו של דבר אם נצליח לא רק להעלות את הסוגיות האלה לסדר היום הציבורי, אלא גם להביא פתרונות, פתרונות משמעותיים לעולם התרבות, אז מבחינתנו עשינו את מה שבעצם התגייסנו אליו.

אלכס מילר: כמובן שחשוב גם מבחינתי שאותם הנושאים שאתם מעלים כאן, שאם אתם רוצים את ההתערבות שלנו והפתרון שלנו בסוגיות השונות, ישר תעבירו את זה אלינו לוועדת החינוך, שנוכל לטפל.

אלכס מילר: בחלק מהסוגיות אנחנו כבר יודעים מה הדרך, חלק אנחנו לא מצליחים להבין איפה אנחנו יכולים להתערב ואיך לפתור, אבל בסופו של דבר אנחנו רואים לטווח ארוך, בשביל שבסופו של דבר יהיה פתרון, פתרון כולל, לא עובדים בכיבוי שרפות.

אלכס מילר: זאת אומרת אם מישהו מצפה שמחר אנחנו נפתור סוגיה של חוסר תקציבים, אז אני כבר אומר, אין דבר כזה.

אלכס מילר: צריך לראות לכיוון יותר קדימה, לבנות אסטרטגיה תכנית שיכולה לעזור לכם קודם כל בהיבט התקציבי, לסטודנטים שרוצים להיכנס לתחום הזה, לצעירים, לשמור אותם בירושלים, ומבחינתנו אם באמת יש סוגיות שהן סוגיות מיידיות שמבחינת

אלכס מילר: כם באמת יש אפשרות לטיפול מיידי, תעבירו לנו בצורה מסודרת ואנחנו נשמח לטפל.

אלכס מילר: זה בעניין זה.

אלכס מילר: אני הבנתי שיש לנו סיור בארכיון.

יגאל חיו: להתרשם בעין.

יגאל חיו: זאת תופעה של התבלות הסרטים.

יגאל חיו: סרטים ישנים עוברים איזה שהוא תהליך התחמצנות שבהם הפילם הולך לאיבוד ומתפורר ועובר תהליך כימי כלשהו שבעקבותיו אנחנו מאבדים את התמונה, מאבדים את הצלולואיד בעצמו והולך לאיבוד חומר.

יגאל חיו: הכל פה זה חומרים ב-8 מ"מ, 16 מ"מ, 35 מ"מ, אוספים שהגברת הזאת התחילה מעל 50 שנה.

יגאל חיו: ..

יגאל חיו: זה חלל אחד מתוך שלושה חללים גדולים מאוד של הארכיון הישראלי לסרטים.

יגאל חיו: יש פה קרוב ל-40,000 עותקי סרטים, חלקם קודם כל בהבחנה בין נגטיב לפוזיטיב.

יגאל חיו: הנגטיב זה התשליל, זה המקור, הפוזיטיב זה ההעתק.

יגאל חיו: הסרטים האלה, כמו שאמרתי, העתיקים ביותר שבהם בני 115-116 שנים, החדשים ביותר אלה הסרטים שנעשו ממש בחודשים האחרונים בקולנוע הישראלי ומגיעים הנה לאחר הסבב המסחרי שלהם.

יגאל חיו: יש פה, כמו שאתם רואים, תנאים מיוחדים לשימור הסרטים, יש פה בקרת טמפרטורה, בקרת לחות.

יגאל חיו: סרטים, למי שלא מכיר, זה שישה-שבעה גלגלים כאלה, הנה הסרט 'שבעה', מי שזוכר, פה למעלה, זה סרט אחד שבדרך כלל כשמקרינים אותו מעלים אותו על גלגל אחד גדול, כדי לא לעשות הפסקות ומקרינים סרט.

יגאל חיו: היום יותר ויותר עוברים למדיומים דיגיטליים, למדיומים חדשים, יש HD, יש סינמה פקג', יש פה כל מיני שמות הם מפחידים, אבל אין ספק שהעולם יילך לכיוון הזה.

יגאל חיו: יחד עם זאת, החומרים המקוריים הם חומרים שחייבים לשמור אותם, בעיקר כל אלה שהם מה שנקרא אוצרות של המורשת היהודית, הישראלית וכן הלאה.

יגאל חיו: לא זורקים, לא הולכים לאיבוד.

יגאל חיו: אלה כללים מאוד מוגדרים, מאוד ברורים, שמונחים על ידי ארגון הארכיונים הבינלאומי, ושליה היתה אחת החברות הראשונות שלו שהצטרפו ואנחנו היום חברים בארגון הזה.

יגאל חיו: ב-1960 היא התחילה את החברות בארגון הזה.

יגאל חיו: כמובן שיש פה קולנוע בינלאומי גם.

יגאל חיו: ליה עשתה הסכמים עם כל הסטודיואים הכי גדולים בהוליווד והם העבירו אלינו סרטים ועותקים לאחר הסבב המסחרי של הסרטים, אבל יחד עם זאת האוספים הישראליים והיהודים הם גאוותנו והם עיקר העניין.

יגאל חיו: יש פה כמובן שמירה 24 שעות ביממה, יש פה כל מיני מערכות כיבוי מיוחדות.

יגאל חיו: זה עולם שלם, כל השימור של הקולנוע הישראלי והארכיון הזה משמש כמקור להקרנת סרטים לכל הסינמטקים בישראל, מפה יוצאים הסרטים, הוא משמש כמקור לפרויקט לחינוך של כל הסינמטקים ולמשרד החוץ להקרנת סרטים ברחבי תבל, במסגרת שבוע הקולנוע היהודי בכל העולם.

יגאל חיו: אם יש לכם שאלות, אני אשמח לענות, אבל מעבר לזה זה ממש לרדת לרזולוציות של סוגי החומרים.

יגאל חיו: למשל, אולי אני אזכיר אוסף אחד שמדינת ישראל הפקידה אותו בידינו ואנחנו מטפלים בו נאמנה כבר 20 שנה פלוס ואני מקווה גם לעוד שנים ארוכות, זה אוסף סרטי נתן אקסלרוד, שתיעד את הסיפור של האזור שאנחנו חיים בו משנות ה-20 עד שנות ה-50, מ-1927 עד 1958, ויש בו 150 שעות מקצועיות של חומר ערוך, מדהים, מדויק, מקצועי, שאין לו תחליף.

יגאל חיו: אל תשכחו, זה טרום עידן הטלוויזיה, טרום עידן הווידיאו.

יגאל חיו: הכל בצלולואיד 16 מ"מ, שעבר ל-35, אבל זה עולם שלא היה אז טלוויזיה ולא שום דבר.

יגאל חיו: בתוך כל הסיפור הזה כדאי גם לקחת בחשבון את כל הסיפור של ניו מדיה בכל הפורמטים החדשים, כי העולם הזה יילך וישתנה.

יגאל חיו: זהו, זו המורשת המצולמת של מדינת ישראל.

יגאל חיו: היא יושבת פה.

יגאל חיו: ולא רק של מדינת ישראל, של ארץ ישראל.

יגאל חיו: יש פה מאורעות, תהליכים, אישים, אירועים, כל מה שאתם רוצים מתועד פה וזה מרתק.

יהודית גידלי: אתם נמצאים בקשר עם אתרים למורשת?

יגאל חיו: נמצאים, אני כרגע בקשר עם האוזר ולווינסקי ועם כל החבורה הזאת.

יגאל חיו: אני אומר לכם, אין ארכיון בארץ בסדרי הגודל האלה.

יגאל חיו: יש ארכיונים קטנים, נקודתיים, שגם הם לאט לאט מתכנסים הנה.

יגאל חיו: כל ארכיון בית ז'בוטינסקי ובית לוחמי הגטאות ו'יד ושם', כל החומרים האלה באו הנה, הם נשמרים פה במקום הזה.

מיה הלוי: אני חושבת שאם עושים את זה כזה שלוש נקודות להסתכל בגדול, או ארבע, אנחנו יכולים לראות מהסיור הזה היום בירושלים שלא הכל גלוי, חלק הוא נסתר, אני חושבת שהארכיון הזה הוא אחת הדוגמאות, אבל אפשר לראות את העשייה המוזיאלית בירושלים, שהיא במקום הראשון בארץ, אפשר לראות את בתי הספר לאמנות, שהיום בירושלים, הם בכמות הכי גדולה, באיכות הכי גדולה ובמגוון, אפשר לראות קבוצות תיאטרון יוצרות, מקוריות, ואפשר לראות כאן את תחום הקולנוע בצורה יוצאת מן הכלל ואת התחום של המוזיקה של הצעירים.

מיה הלוי: אצ'ה לא אמר אולי מספיק, רוב המוזיקה שאנחנו שומעים היום של צעירים בארץ נולדה כאן בצוללת.

מיה הלוי: זאת אומרת אפשר לראות פה בעיקר את הנושא של יצירה, יצירה מקורית, שיש לירושלים הרבה מאוד.

מיה הלוי: אולי יש פחות קונצרטים ---

קריאה: יש, יש, יש.

מיה הלוי: יש גם.

מיה הלוי: אני אומרת, יש כאן כמה דברים שהם באמת מאוד ייחודיים לתרבות בירושלים.

מיה הלוי: נתנו לכם לדגום את זה מבית ספר, מקבוצות תיאטרון יוצרות, מסינמטק, ממוזיאונים, בשביל שתראו באמת את הרובד המיוחד שיש היום לירושלים בתחום של התרבות.

מיה הלוי: אז אנחנו, בתור הנציגים, רוצים להודות לכם שבחרתם לבקר אותנו בירושלים.

אלכס מילר: תודה לכם.

יגאל חיו: אני לא אתן ציונים פוליטיים, אבל אני אגיד לכם רק, שאנשים מ'ישראל ביתנו' התגייסו בצורה בלתי רגילה לטובת הארכיון הזה לאחרונה.