ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 184, 2011-06-30 14:00

דני דנון: צהרים טובים לכולם.

דני דנון: אני שמח לפתוח ישיבה של ועדת עליה, קליטה ותפוצות של הכנסת בעיר ראש העין.

דני דנון: אני מודה לראש העיר, משה סיני, שמארח אותנו היום.

דני דנון: גם חברי הטוב, מתי יצחק, שאני יודע שאתה באופוזיציה, מתי, כל היום בכנסת ובמשרדי הממשלה פועל למען העיר, אז כזה אופוזיציה, אדוני ראש העיר, זה סידור טוב.

משה סיני: אנחנו ממזמן כבר לא חושבים במונחים כאלה, אלא במונחים של אחריות לעיר, ואני חושב שמתי מגלה אחריות ובגרות, ואני רוצה, בהזדמנות הזאת שתדע שהוא באמת עוזר לעיר.

דני דנון: בהחלט.

דני דנון: וגם הישיבה היום היתה היום בוועד הפועל הציוני, מתי חבר שם מטעם הליכוד, ודיברנו שאנחנו יורדים אל השטח, והועדה מקפידה להגיע לסיורים, לשמוע על בעיות, על צרכים.

דני דנון: אני רוצה להודות למנהלת הועדה, דנה גורדון, שארגנה, ואני אעביר את רשות הדיבור לראש העיר שיפתח את הישיבה.

דני דנון: בבקשה אדוני ראש העיר.

מתי יצחק: אני רוצה להתנצל, כי אני יש לי עוד פגישה מאד ... אז כמה דקות אני יוצא.

מתי יצחק: אני מתנצל מראש.

משה סיני: קודם כל ברוכים הבאים לעיר ראש העין.

משה סיני: אני גם לפני שנאמר כמה דברים על העיר עצמה, אני רוצה, קודם כל, לברך על הרעיון.

משה סיני: אני חושב שזה לא דבר טריוויאלי שועדה של הכנסת יורדת ומקיימת ישיבה בערים.

משה סיני: בדרך כלל חברי הכנסת ספונים, אולי ספונים זה לא מילה טובה, אבל יושבים במקום שנועד לכך במשכן הכנסת, אבל עצם היציאה שלהם לשטח אני חושב שהיא מאד, מאד מבורכת.

משה סיני: חשוב לומר עליה כמה מילים טובות, ואני חושב שגם זה נותן איזה שהוא אנרגיות טובות לגופים שעוסקים בסוגיה הזאת.

משה סיני: אני לא בטוח שאני מכיר את כולם.

משה סיני: אתה רוצה לעשות,

דני דנון: בשמחה.

דני דנון: אני אומר כמה מילים, אולי כל אחד יציג את עצמו.

דני דנון: [הצגת הנוכחים]

משה סיני: אני אתן אולי כמה מילים, כמה משפטים פותחים על העיר, מאחר ואתם בכל זאת נמצאים פה.

משה סיני: ניתן את רשות הדיבור למנהלי אגפי החינוך והרווחה שלנו, ואחרי זה נקיים איזה שהוא דיון, אלא אם כן אתה רוצה - - - טוב, אז תיראו חברים, העיר ראש העין היא עיר שמונה היום 40 אלף תושבים.

משה סיני: עיר שהוקמה בשנת 49', 50' בעקבות מבצע מרבד הקסמים.

משה סיני: היא עברה תהליך של התפתחות במרוצת שנות ה – 90' כאשר למעשה הוכפל מספר תושבים.

משה סיני: היום אנחנו עיר של 40 אלף תושבים.

משה סיני: הם למעשה מורכבים מפסיפס מאד, מאד הטרוגני.

משה סיני: אותן משפחות שעלו מתימן, יחד עם משפחות שעלו מחבר העמים.

משה סיני: יש לנו גם אוכלוסייה מחבר העמים.

משה סיני: אוכלוסייה אתיופית.

משה סיני: יש פה אפילו עלייה מהודו, שהגיעה בשנות ה – 70', וכמובן ישראלים שנולדו במדינת ישראל.

משה סיני: משפחות שהם ממוצא אשכנזי.

משה סיני: מן כור היתוך למעשה של כל קיבוץ הגלויות שיש לנו היום במדינת ישראל.

משה סיני: אחד הדברים המרכזיים שחשוב לשים אותם על השולחן פה, יש פערים בין האוכלוסיות השונות.

משה סיני: אנחנו בסוציו – אקונומי 6, אבל יש לנו שכונות שלדעתי יכולות בקלות להיות מדורגות ל – 9, ויש שכונות מצוקה שהם 3 או 4.

משה סיני: חלקם היו בפרוייקט שיקום שכונות בתקופתו של ראש הממשלה המנוח בגין.

משה סיני: למעשה הפרוייקט הזה כל הזמן צריך להיות מחודש.

משה סיני: לכן הפערים הם קיימים.

משה סיני: העיר היום היא עיר שמוגדרת: עיר איתנה.

משה סיני: אחת מ – 17 ערים במדינת ישראל, וזאת לאחר שנים ארוכות של גירעונות וחובות, ובעיות חמורות שהיו בעיר, מבחינת ההתנהלות הכספית והפיננסית, היום אנחנו עיר איתנה.

משה סיני: העיר זכתה בשנת 2009 – 2010 בפרס החינוך של מדינת ישראל.

משה סיני: שזה מבחינתנו, תיראו שם את התמונה, פרס הניהול התקין, ולאחרונה גם הוגדרנו, וזה ממש חם מהתנור, כאחת מ – 10 הערים הירוקות במדינת ישראל, ככה שזה גם תואר שמחייב אותנו להמשיך ולהשקיע בדברים האלה של איכות החיים ואיכות הסביבה.

משה סיני: מבחינת עיקרי הפעילות שלנו – מה שחשוב לומר ברמה האסטרטגית, אנחנו רואים אתגר לבנות מנהיגות נוער.

משה סיני: אני חושב שזה דבר מרכזי שיש אצלנו כאן בעיר.

משה סיני: העצמת נוער, וגם מבוגרים.

משה סיני: למעשה כל אגפי העירייה נרתמים לנושא הזה, לפתח את כישורי החיים של התושבים.

משה סיני: מבחינתי זה יותר חשוב מפארקים וממבנים.

משה סיני: אלא כישורי החיים של התושבים זה הדבר המרכזי.

משה סיני: כל מה שמחובר למטרה הזאת הוא מקבל פה סיוע ותקציבים, ואנחנו רואים את עצמנו כעיר שיוצרת באמת את הדור הבא של המנהיגים במדינת ישראל.

משה סיני: ויש לנו כאן פרוייקטים ברמה הלאומית בפן הזה.

משה סיני: יש לנו כאן למשל חטיבת ביניים שהיא מוגדרת כ - חטיבה מעצבת מנהיגות – זה 700 תלמידים שממוקדים בנושא של המנהיגות.

משה סיני: נשיא המדינה היה פה לפני מספר חודשים וחנך את החטיבה.

משה סיני: גורמים אקדמיים עוזרים לנו בפיתוח שלה, אבל זה רק דוגמה אחת.

משה סיני: למעשה כל מערכת החינוך בנויה סביב העשרת כישורי החיים ומתן ערכים לבני הנוער.

משה סיני: הדבר השני שמאד חשוב לנו כאן להדגיש זה הפעילות לצמצום הפערים בחברה, וגם פה, הרבה מאד פרוייקטים גם של האגפים שלנו, בתחום של החברה, הקהילה, החינוך, נועדו להעצים את החלש.

משה סיני: לא רק להסתכל על המצויינות, כי מצד אחד באמת יש לנו כאן בתי ספר שהם מדגימי טכנולוגיות למאה ה – 21 מטעם משרד החינוך.

משה סיני: מצד שני – יש לנו כאן, כמו שאמרתי, אוכלוסייה שחשוב מאד לחזק אותה ברמה של המטענים הרגשיים והערכיים.

משה סיני: זה נושא שנמצא אצלנו על הפרק.

משה סיני: אחד הנושאים המרכזיים שלקחנו, ובזה ראש העין מתייחדת ומתאפיינת, גם מבחינת החשיבה של צמצום הפערים, זה לקחנו את נושא המוסיקה.

משה סיני: המוסיקה אצלנו היא מאד, מאד דומיננטית.

משה סיני: ראש העין מוגדרת היום כעיר מוסיקלית.

משה סיני: זה אומר שאנחנו מתייחסים למוסיקה לא כאירוע כזה או אחר, אלא כמנוף לגישור חברתי.

משה סיני: יש כאן בתי ספר מנגנים, שכבות שלמות של מאות תלמידים מקבלים כלי נגינה מהרשות המקומית, וסביבם התפתח הנושא המוסיקלי.

משה סיני: יש כאן "גנים מנגנים".

משה סיני: אלפי ילדים עוברים בגני הילדים, ומקבלים את ההעצמה דרך הנושא של מוסיקה.

משה סיני: התיכון עושה מגמת בגרות במוסיקה, ולמעשה כל החיים הקהילתיים סביב העניין הזה, כי מבחינתנו מוסיקה היא פותחת אופקים, היא מחזקת את הכישורים של החברה.

משה סיני: היא גם יוצרת איזה שהיא הכרת האדם האחר, פתיחות, סבלנות.

משה סיני: זה דברים שמבחינת המערכת המקומית הם מאד, מאד חשובים.

משה סיני: בראייה לעתיד חשוב לציין שראש העין הולכת - - -

דני דנון: מה קורה באמת עם פרוייקט הפיתוח?

משה סיני: זהו, לזה אני מגיע.

משה סיני: ראש העין עומדת היום על סף מספר אתגרים אסטרטגיים.

משה סיני: במוקדם קודם כל שינוי דרמטי בעיר.

משה סיני: עכשיו, לנהל שינוי זה לא קל.

משה סיני: זה לא פשוט.

משה סיני: אנחנו נמצאים היום בתהליך של ניהול השינוי.

משה סיני: מנסים לראות את הצרכים גם של האוכלוסייה המקומית, אבל גם את הצרכים העתידיים.

משה סיני: היום אנחנו למעשה מהווים את עתודת הקרקע המרכזית של גוש המרכז, של גוש דן, והולכים לקום כאן עוד 17 אלף יחידות דיור ב – 15 שנים הקרובות.

משה סיני: כך שהעיר תכפיל את עוצמתה, או את גודל האוכלוסייה שלה מ – 40 אלף ל – 100 אלף תושבים.

משה סיני: היא תתייצב כעיר המרכזית המובילה למעשה בשפלה המזרחית של הרי השומרון, וקרבתה למרכז נותנת לה גם עוצמה, שמצד אחד היא קרובה למרכז, ומצד שני, היא יושבת גם על גבול 67'.

משה סיני: אנחנו גם עדיין מוגדרים כעיר תפר, מבחינת ההגדרות הביטחוניות.

משה סיני: כך שעיר של 100 אלף תושבים זה למעשה עיר בעלת משקל, בעלת עוצמה.

משה סיני: היא תעבור כמובן את רעננה, את כפר סבא, את הרצליה.

דני דנון: איפה זה עומד מבחינה תיכנונית כרגע?

משה סיני: מבחינה תכנונית למעשה כל יחידות הדיור מאושרות.

משה סיני: יצאו כבר לשיווק בסביבות 3,000 יחידות דיור.

משה סיני: רק לאחרונה, אתמול נדמה לי, אושרו לשיווק עוד 3,000, 4,000.

משה סיני: ככה שבציר הזמן העיר תפרוץ קדימה מבחינת האוכלוסייה.

משה סיני: אנחנו בקשר הדוק מאד עם משרדי הבינוי והשיכון, משרד האוצר.

משה סיני: המערכת פה היא עסוקה מאד במהלך המורכב הזה של בניית השינוי: מצד אחד מתמודדים גם עם בעיות מקומיות.

משה סיני: צריך לשדרג את ראש העין הותיקה.

משה סיני: התשתיות כאן הם מאד מאד רעועות.

משה סיני: הם עוד נבנו בשנות ה – 50', גם של מוסדות החינוך, גם של הכבישים, גם של המדרכות.

משה סיני: מצד שני בונים עיר חדשה, ואני חייב באמת לראות איך אני ממנף גם את העיר הקיימת, כי אי אפשר פה לנהל, זה לא, מהמקום הזה אסור לנהל כמה ערים.

משה סיני: צריך לנהל עיר אחת עם ראייה אחת.

משה סיני: ופה אני חוזר למימד הקהילתי.

משה סיני: אני חושב שמה שחשוב היום לעיר זה מצד אחד -לבנות את העתיד, מצד שני – לשמר את מסורת המקום.

משה סיני: לראש העין יש מסורת מקומית מאד מאד חזקה של תרבות משפחתית, של קהילה, של חיבורים, באמת כל אחד כאן מכיר אחד את השני.

משה סיני: חשוב לשמר גם את הדברים האלה, למרות שלא בטוח שנצליח, אבל כל ערכי המקום, ערכי העלייה מתימן, באמת, כל הדברים, המסורת, השירה, המוסיקה, זה דבר מרכזי שבולט אצלנו כאן במקום.

משה סיני: ואנחנו מפתחים כאן מודלים ייחודיים שמביאים את העולים מכל התרבויות, למעשה, ליכולת לחיות ביחד.

משה סיני: קל מאד בעיר כזאת לגלוש לקיצוניות.

משה סיני: יש כאן ותיקים, ויש פה חדשים, ויש פה דתיים, ויש פה חילוניים, וכמו שאמרתי, זה פסיפס מאד מאד עשיר של תרבויות ודעות שונות, ויש קיצוניים מכל הכיוונים, ולכן מאד מאד חשוב, לממש את הדברים בצורה מאד מקצועית.

משה סיני: המערכת פה מקפידה על מקצועיות.

משה סיני: זה א', ב'.

משה סיני: אין פה פוליטיקות.

משה סיני: ראית שהרוח הזאת גם הגיעה למועצת העיר.

משה סיני: גם אם יש קואליציה, וגם אופוזיציה.

משה סיני: המסר של מקצוענות.

משה סיני: המסר של אחריות.

משה סיני: המסר של עיר שהתבגרה, למרות שהיא היתה בעבר מאד מאד תוססת מבחינה פוליטית, אני חושב שהוא היום קיים כמעט בכל השכבה של ההנהלה, וגם זה גולש גם לנבחרי הציבור.

משה סיני: אנחנו מייצרים פה מודלים שמבחינתי הם פתוחים לכל הציבור במדינת ישראל, וחשוב לנו כאן לייצר מודלים איכותיים של פעילות.

משה סיני: למשל: פיתחנו כאן מודל של עיר ידידותית לנשים, שבא ואומר: אנחנו רוצים להעצים את הנשים בעיר הזאת, מכל הגילאים, מכל השכבות, מכל המקומות.

משה סיני: יש לנו כאן את פורום הנשים הגדול ביותר במדינת ישראל, 1,400 נשים, 1,400 נשים באוכלוסייה של 40 אלף תושבים, אין דבר כזה בעולם.

משה סיני: אני אומר לכם את הדברים.

משה סיני: בהנהלת העירייה, הסגל העירוני מונה 70 אחוז נשים, מתוכם 50 אחוז, מה שבצבא פעם היו אומרים: סגל הפיקוד הבכיר.

משה סיני: 50 אחוז בתפקידי מפתח ברשות המקומית.

משה סיני: אני חושב שזה דוגמא מאד מאד מהותית שאנחנו נותנים לגורמים נוספים.

משה סיני: דיברתי על ראש העין כמודל לעיר מוזיקלית שגם פה מגיעים אלינו מהרבה מאד מקומות.

משה סיני: אני בכובעי גם היום מחזיק תיק ההדרכה בשלטון המקומי, וגם תיק החוץ בשלטון המקומי, ככה שאלה שני נושאים שמאד מפותחים היום גם אצלנו בעיר.

משה סיני: אחד הדברים המרכזיים שאנחנו גם אומרים לעובדים שלנו.

משה סיני: יש פה 500 עובדים, ועוד כמה מאות בתאגידים.

משה סיני: המסר: צאו ללמוד.

משה סיני: תעשירו את עצמכם, תפתחו את האופקים, תגיעו לכאן עם עוצמות הרבה יותר גבוהות.

משה סיני: למעשה אנחנו גם במהלך של כמה שנים האחרונות, הרבה מאד, כמה?

משה סיני: 30 אחוז מעובדי העירייה יצאו ללימודים.

משה סיני: נכון?

קריאה: יותר.

משה סיני: יותר אפילו, כן.

משה סיני: ואני חושב שזה גם מעשיר פה את הסגל המקצועני, ואת היכולת שלנו באמת לקבל החלטות בצורה ראוייה.

משה סיני: אז עד כאן מבט ממעוף הציפור של ראש העין.

משה סיני: אולי, באמת מנהלת אגף הרווחה, תתני כמה כיוונים בתחום של הקליטה, ואחרי זה מנהל אגף החינוך שלנו, אבי קמינסקי, שהוא גם יושב ראש איגוד אגפי החינוך בשלטון המקומי, יגיד כמה מילים מבחינתנו.

משה סיני: נשמח לשמוע אותך.

משה סיני: בבקשה.

ציפי עורקבי: שלום לכולם.

ציפי עורקבי: אני אתן סקירה כללית על המשפחות שנמצאות בטיפול האגף לשירותים חברתיים.

ציפי עורקבי: בראש העין יש לנו כ - 100 משפחות אתיופיות.

ציפי עורקבי: כ – 90 משפחות הם משפחות שהם מטופלות, והם מוכרות באגף שלנו.

דני דנון: כמה נפשות לפי הנתונים שלכם?

ציפי עורקבי: יש כאן את הנתונים של משרד הקליטה.

דני דנון: אצלי רשום 295.

ציפי עורקבי: 295.

ציפי עורקבי: כן.

דני דנון: הם משפחות צעירות?

דני דנון: מבוגרות?

ציפי עורקבי: בחלקן הן משפחות מבוגרות, ובחלקן משפחות צעירות.

ציפי עורקבי: הנה, יש כאן את ההתפלגות.

ציפי עורקבי: אנחנו רואים כאן את ההתפלגות של המשפחות האתיופיות לפי סוגי משפחות: משפחות של נשואים – 64 משפחות.

ציפי עורקבי: משפחות חד הוריות – 19.

ציפי עורקבי: משפחות בודדים – 5 משפחות.

ציפי עורקבי: סך הכל 88 משפחות.

ציפי עורקבי: עכשיו, המשפחות מתפלגות בעיר בשתי שכונות מרכזיות: שכונת ג'ון קנדי.

ציפי עורקבי: רחוב יהושע בן נון, וגיבורי ישראל יש לנו כ – 5 משפחות, ובשאר העיר – כ – 12 משפחות.

ציפי עורקבי: (הישיבה נפסקה ב- 16:09 ונתחדשה ב – 16:25)

ציפי עורקבי: המשפחות שגרות בראש העין עלו ב – 3 תקופות: במבצע משה, מבצע שלמה, והחל מ – 2003 עלו לסירוגין יהודי בני הפלאשמורה.

דני דנון: ציפי, העיר פתוחה לעולים אתיופיים, או סגורה, מבחינת המענק של משרד הקליטה?

ציפי עורקבי: פתוחה.

דני דנון: פתוחה?

ציפי עורקבי: כן.

ציפי עורקבי: היא פתוחה.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

ציפי עורקבי: יש לנו כאן את התפלגות האוכלוסייה הנקלטת: קשישים – 14 קשישים.

ציפי עורקבי: מבוגרים – 117 בעלי משפחות.

ציפי עורקבי: בודדים – 5.

ציפי עורקבי: וילדים 0 – 18 – 240.

ציפי עורקבי: הילדים לומדים בכל המסגרות חינוך, כשהם מתמקדים יותר במסגרות הדתיות, ופחות במסגרות החילוניות, כשגילאים מכיתה ז' גם יוצאים החוצה לפנימיות ופחות נשארים בתוך העיר עקב הצרכים שלהם, ומילוי הצרכים של הילדים ממשפחות אתיופיות.

ציפי עורקבי: מה הקשיים, או הבעיות שמאפיינים את האוכלוסייה שנמצאת אצלנו בעיר?

ציפי עורקבי: קשיי שפה ותקשורת.

ציפי עורקבי: אנחנו כאן בעיר כבר עשינו עבורם מספר אולפנים כדי לשפר את השפה העברית, וזה קשה להם, זה לא הולך כל כך קל.

ציפי עורקבי: חלק מהמשפחות, גם היום, עדיין לא דוברות את השפה.

ציפי עורקבי: יש קושי רב בשפה.

ציפי עורקבי: יש פערים תרבותיים ושפתיים של התלמידים בין הילדים האתיופיים לילדי העיר.

ציפי עורקבי: הפערים באים לידי ביטוי בכל התחומים: בתחום החברתי, בתחום ההכשרתי, בתחום הלימודי.

ציפי עורקבי: יש פער גדול בין ההורים לילדים בידיעה של השפה, כי יש הורים שלא מדברים, והילדים כבר מדברים, ואז התקשורת נהיית יותר מורכבת ויותר קשה.

ציפי עורקבי: הקהילה האתיופית יש לה קושי במימוש הזכויות שלה.

ציפי עורקבי: היא לא מכירה את כל הזכויות שמגיעים לה, ואחר כך, בשירותים שאנחנו נותנים, אני אפרט בעצם איך אנחנו מסייעים להם בעניין, כי זה קושי מרכזי שמצאנו אצלם.

ציפי עורקבי: וגם בנושא, בכלל, של רכישת דירות.

דני דנון: זה עדיין קיים?

דני דנון: כי זה תופעה שהיתה בעבר של המתווכים שהיו מוכרים דירות בלילה.

ציפי עורקבי: אז היום הנושא של הדירות הוא פחות מרכזי, אבל אם זה נושא תחזוקת הבית, תיקונים בתוך הבית, או רכישות שהם הולכים לרכוש.

אבי שוורץ: הבתים שנרכשו הם בתים במצב תחזוקתי מאד מאד נמוך.

ציפי עורקבי: מאד גרוע.

דני דנון: היום עדיין מוכרים דירות מעבר למחיר השוק?

דני דנון: עדיין מנצלים?

ציפי עורקבי: עדיין מנצלים.

ציפי עורקבי: במינון נמוך, כי אין לנו כבר הרבה משפחות שמגיעות לכאן.

ציפי עורקבי: במינון נמוך, אבל עדיין מנצלים את התום שלהם, וחוסר הידע שלהם בעניין.

ציפי עורקבי: רוב המשפחות, כמו שאמרתי, ממצב סוציו – אקונומי נמוך.

ציפי עורקבי: מצב כלכלי מאד קשה.

ציפי עורקבי: השתכרות נמוכה.

ציפי עורקבי: מרבית המשפחות מתקיימות מהבטחת הכנסה.

ציפי עורקבי: אין הרבה משפחות ששני בני הזוג נמצאים במעגל העבודה.

דני דנון: כשהם באים במגע מולכם, איך זה מתבצע?

ציפי עורקבי: ההתקשרות שלהם איתנו?

דני דנון: כן.

ציפי עורקבי: ההתקשרות היא בהרבה תחומים.

ציפי עורקבי: זה יכול להיות בחלק החומרי, שהם מקבלים תמיכה חומרית.

דני דנון: לא, אבל הם באין לעירייה?

דני דנון: עובדת סוציאלית?

דני דנון: איך זה מתבצע?

ציפי עורקבי: יש לנו כוח אדם מאד גדול באגף שמוקדש לטובת האוכלוסייה האתיופית, כי באמת זו אוכלוסייה עם הרבה צרכים.

ציפי עורקבי: יש לי עובדת סוציאלית.

ציפי עורקבי: יש לי מגשרת.

ציפי עורקבי: מגשרת התפקיד שלה לתווך בין המשפחות לבין שירותים בתוך העיר ומחוצה לעיר.

ציפי עורקבי: יש לנו עובד סוציאלי קהילתי שמלווה את המשפחות.

ציפי עורקבי: יש לי אב קהילה.

ציפי עורקבי: אב קהילה זה תפקיד חדש שהכנסתי בשנה האחרונה לאור המצב התחזוקתי המאד קשה של הבתים.

ציפי עורקבי: אז הוא בחצי משרה נוכח בכל הבתים, בודק את תחזוקת הבית שלהם, נמצא שם עבורם, מסייע להם, מתקן, עוזר להם בכל החלק של תחזוקת הבית.

ציפי עורקבי: ויש לי גם מנהלת מרכז יוצאי אתיופיה.

ציפי עורקבי: יש לנו מועדון נוער ליוצאי אתיופיה, ויש לי שם בחורה במשרה מלאה, וגם תכנית שתתחיל ב – 1 בספטמבר, תכנית שח"ם.

ציפי עורקבי: שח"ם זה בנות שירות לאומי שיגיעו לחנוך את הבתים מהבוקר עד אחר הצהרים.

ציפי עורקבי: גם את הילדים, גם בבית הספר, וגם את המשפחות אחר הצהרים.

ציפי עורקבי: זאת אומרת, יש כאן באמת הרבה השקעה במשפחות האתיופיות לאור הקשיים שמניתי קודם.

נוי בוכריץ: מה זה שח"ם?

ציפי עורקבי: שירות, בנות שירות לאומי.

ציפי עורקבי: שירות, חברה וחינוך.

אבי שוורץ: זה עמותה שנקראת: בעצמי, שמפעילה פה 13 פרוייקטים בארץ שמסייע לילדים בתוך משפחות, בתוך בתי הספר.

אבי שוורץ: זה נעשה יחד עם משרד החינוך, ביחד עם אגף החינוך.

אבי שוורץ: הרבה תכניות פה נעשות במשותף.

אבי שוורץ: פה זה שולחן עגול שעובדים פה אנשי מקצוע.

דני דנון: כמה משפחות הם מטופלות ברווחה?

ציפי עורקבי: כ – 88 משפחות.

ציפי עורקבי: 90.

ציפי עורקבי: 88 – 90.

דני דנון: מתוך?

ציפי עורקבי: מתוך 100.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

ציפי עורקבי: זה אחוז מאד גבוה.

ציפי עורקבי: אני גם חייבת לציין ש – 30, 40 אחוז מהתקציב שלי לסיוע חומרי, מכלל התקציב שלי, הולך לטובת המשפחות האתיופיות.

ציפי עורקבי: עכשיו אנחנו באמת, כמו שאמרתי, עובדים בשיתוף פעולה עם החינוך, לקידום הילדים והמשפחות, ויש שולחן עגול מאד רחב, עם מיפוי מאד רציני שעשינו לטובת המשפחות, בעצם, כדי לגזור אחר כך שירותים ותכניות שיכולים לקדם גם את הילדים, גם את ההורים, ואת כל המשפחה כמערכת, והעבודה כאן בשיתוף פעולה היא דבר מדהים בראש העין, וגם בתחום של האתיופים.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

מארי רוזנבלום: הם גרים בצפיפות?

ציפי עורקבי: תלוי.

ציפי עורקבי: תלוי מה מספר הילדים במשפחה.

דני דנון: זה לא צפיפות, זה ריכוז של האתיופים ביחד?

מארי רוזנבלום: בדירה, כמה נפשות?

ציפי עורקבי: זה תלוי.

ציפי עורקבי: הם יכולים להיות 9 נפשות ב – 3 חדרים.

ציפי עורקבי: כן.

ציפי עורקבי: כן, בהחלט.

אבי שוורץ: יש בעיות, ציפי תעלה את זה.

אבי שוורץ: יש בעיות פשוט מאד של סביבה לימודית שאי אפשר לשבת וללמוד.

אבי שוורץ: ילדים אין להם מקום לישון.

ציפי עורקבי: אין להם מקום בבית.

ציפי עורקבי: נכון.

אבי שוורץ: אין להם מקום לשבת וללמוד כמו שצריך, ואז הם יוצאים החוצה מהמסגרת הביתית ונמצאים במרכזים אחרים שיש לנו פה.

ציפי עורקבי: הקשיים הנוספים זה קושי בהשתלבות בשוק העבודה.

ציפי עורקבי: בעיות בריאות.

ציפי עורקבי: מחלות פסיכיאטריות ומחלות נוספות.

ציפי עורקבי: קושי בכלל בכל ההסתגלות התרבותית.

ציפי עורקבי: חוסר ברשתות תמיכה משפחתיות וקהילתיות.

ציפי עורקבי: יש לנו מועדונית לילדים שיש לי שם כ – 60 אחוז מהמועדונית היא ילדים למשפחות אתיופיות, כדי באמת לתת להם את המענים.

אבי שוורץ: מתוך 60, 30 ילדים ומעלה, הם ילדים מהעדה האתיופית.

ציפי עורקבי: כמו שאמרתי, יש קושי בצריכת שירותים בקהילה.

ציפי עורקבי: חוסר ידע בקרב האוכלוסייה הקולטת.

ציפי עורקבי: לא תמיד אנחנו, שלא מהקהילה האתיופית, יודעים ומכירים את התרבות, ורגישים לתרבות שלהם.

ציפי עורקבי: לפעמים אנחנו מצפים שהם יהיו כמונו, שאנחנו פחות מנסים להכיר בעצם, את מה שלהם יש לתת.

ציפי עורקבי: ואני חושבת שיש להם הרבה מה לתת.

ציפי עורקבי: יש להם מסורת מדהימה.

ציפי עורקבי: עכשיו באמת הדבר החשוב גם שאנחנו רואים זה, הילדים, בתחילת השנה, שמתחילים את השנה, יש קושי גדול מאד בקניית ספרי לימוד, תלבושת לבית הספר, ההורים לא מסוגלים לקנות להם את הציוד לשנת הלימודים החדשה.

ציפי עורקבי: וכל פעם אנחנו מנסים לגייס תרומות כדי לתת להם להתחיל את השנה בצורה נאותה כמו כל הילדים בעיר.

אירית נתן: אולי עוד מילה, ציפי, יש עוד קושי שלא רשמת אותו, נזכרתי בו עכשיו, יש לנו קושי להכניס אותם לבתי ספר תורניים.

אירית נתן: הם לא מתקבלים, של אגודת ישראל.

ציפי עורקבי: כן, נכון.

דני דנון: את יכולה לפרט בבקשה.

ציפי עורקבי: יש לנו מקרה.

אירית נתן: מקרה של ילדה, שהגיע לבית משפט, שהיא לא לומדת שנתיים כי בית ספר "בית יעקב" בנות לא מוכן לקלוט אותה.

דני דנון: וזה נמצא בערכאות משפטיות?

אירית נתן: זה היה כבר.

דני דנון: ומה היתה הפסיקה?

אירית נתן: הפסיקה היתה, ניסו לשלב אותה.

אבי קמינסקי: חייבו, אפילו חודשיים על תנאי, או חצי שנה על תנאי.

אירית נתן: האמא החליטה, האמא רוצה, לא חשוב מה מציעים לה.

אירית נתן: בית המשפט ניסה לשכנע את האמא ללכת למסגרות אחרות.

אירית נתן: הילדה למדה בבית ספר דתי לבנות בראש העין, ממלכתי דתי אבל, והאימא החליטה שזה לא מספיק דתי עבורה, והיא רוצה רק "בית יעקב".

דני דנון: משפחה אתיופית?

אירית נתן: אתיופית.

אירית נתן: והילדה, והאימא החליטה רק זה, וכל מה שהצענו לה להסיע אותה אפילו.

דני דנון: רגע, ובית הספר, למה הוא מסרב לקבל אותה?

דני דנון: היא לא באה מרקע מתאים?

ציפי עורקבי: מספיק דתי לדעתם.

אירית נתן: והם דתיים, ממש.

אבי קמינסקי: משיקולים שלא, מה שנקרא.

דני דנון: ובית המשפט לא חייב את בית הספר לקבל?

אירית נתן: לא, לא חייב.

דני דנון: איך נקרא בית הספר?

אירית נתן: "בית יעקב".

דני דנון: שהוא פה בעיר?

אירית נתן: כן.

אבי קמינסקי: לא, מחוץ לעיר.

אירית נתן: הוא בעיר.

אירית נתן: מה הוא בחוץ?

אבי קמינסקי: נכון.

אבי קמינסקי: נכון.

אבי קמינסקי: זה בעיר.

אבי קמינסקי: הם ניסו גם מחוץ לעיר, גם שם לא הצליחו.

דני דנון: ומה ההגדרה שלו של "בית יעקב"?

אירית נתן: רשת של אגודת ישראל.

אירית נתן: תורני.

אירית נתן: עצמאי.

קריאה: המוכר שאינו רשמי זה.

אירית נתן: כן.

אירית נתן: המוכר שאינו רשמי.

דני דנון: וכרגע איפה התלמידה?

אירית נתן: היא בבית.

דני דנון: שנתיים לא לומדת?

אירית נתן: שנתיים לא לומדת.

דני דנון: בת כמה היא?

אירית נתן: 9 או 10.

אבי קמינסקי: בכיתה ג' עכשיו.

אבי קמינסקי: היא גם לא מוכנה, האמא, לקבל שירותים אחרים.

אירית נתן: היא רוצה רק את "בית יעקב", זהו.

ציפי עורקבי: אני חייבת לציין.

דני דנון: מה השם של הילדה?

אירית נתן: מדווב נבב שיר.

ציפי עורקבי: אני רוצה לציין גם את הקשר שלנו עם משרד הקליטה שעובדים איתנו בשיתוף פעולה, והם נמצאים אצלנו בישיבות לצורך קידום האוכלוסייה האתיופית.

ציפי עורקבי: הם גם נותנים לנו תקציבים להפעלת מועדון עולים של חבר העמים, וגם תכנית העשרה במועדון שלנו לקהילה האתיופית, ואולפן עברי.

ציפי עורקבי: וגם משרד הקליטה, וגם הפעלת מוקד קליטה, שזה שירות חדש שהכנסנו בשנה האחרונה שתהיה יותר נגישות, ואנשים לא יצטרכו לנסוע לפתח תקווה, או לתל אביב, אלא לקבל כאן את השירות.

דני דנון: יש פעם בשבוע?

דני דנון: פעם?

ציפי עורקבי: פעם בשבועיים.

דני דנון: בעירייה?

ציפי עורקבי: לא בעירייה.

ציפי עורקבי: ועדת רווחה.

ציפי עורקבי: וועדת רווחה, זה מיקום מרכזי, קרוב לשכונה, אנשים מגיעים, צורכים את השירות.

ציפי עורקבי: זה חלק מללמד אותם גם לצרוך את השירות ואת הזכויות שלהם.

ציפי עורקבי: אמרתי גם לגבי התעסוקה – שמרביתם מועסקים בעבודות ניקיון, סדרנות, ברמה נמוכה.

ציפי עורקבי: קצת על ילדים בסיכון – יש לנו, מתוך כלל מספר הילדים, יש לנו כ – 41 ילדים בסיכון שמטופלים אצלנו באגף רווחה.

ציפי עורקבי: אז זה מספר לא קטן.

נוי בוכריץ: מה זה: בסיכון?

ציפי עורקבי: זה יכול להיות הפרעת התנהגות, הזנחה, בעיות נפשיות, בעיות חברתיות, אי ביקור סדיר בבית הספר, ביחד עם חינוך.

ציפי עורקבי: מה המענים שאנחנו נותנים?

ציפי עורקבי: אז כמו שאמרתי זה סיוע כלכלי.

ציפי עורקבי: 30, 40 אחוז מהתקציב.

ציפי עורקבי: סיוע במזון.

ציפי עורקבי: לצערי, מרבית המשפחות נתמכות בסלי מזון לא רק בחגים, אלא במהלך כל השנה.

ציפי עורקבי: המצב הכלכלי מאד, מאד, מאד קשה שם.

ציפי עורקבי: וגם סיוע כלכלי שלא רק באמצעות סעיפי תקציב של הרווחה.

ציפי עורקבי: כמו שאמרתי, אנחנו יוצרים קשרים עם תורמים עבור הצרכים שלהם, וזה היום הכיוון של המענה שעוזר לנו לתת לנו את הצרכים שלהם.

ציפי עורקבי: זה תיקים, זה מעילים, זה שמיכות, תנורים, כל מה שקשור לזה.

ציפי עורקבי: מה שכאן זה בעצם כל השירותים שאנחנו נותנים להם כאן בתוך העיר, והם שירותים רבים.

דני דנון: מבחינת תוצאות, נתונים, הצלחה במיצ"ב, בבגרות.

ציפי עורקבי: זה אבי.

ציפי עורקבי: זה אגף חינוך.

ציפי עורקבי: אבל אני רוצה להגיד עוד נקודה משמעותית לי, שבגלל שראש העין היא עיר קטנה, ואחוז העולים בה הוא מספר קטן, אז לעיתים אנחנו לא יכולים לזכות לכל מיני תכניות של משרד הקליטה, או משרדי ממשלה, כי המספר שלנו הוא מאד קטן, ומה שאני הייתי רוצה לבקש, אם אפשר שנחבור לערים קטנות נוספות, וביחד נוכל לקבל את המשאב, כדי שנוכל באמת להמשיך ולפתח שירותים כאן בעיר.

דני דנון: אני יודע שזה קורה.

דני דנון: יש את זה בבקעת אונו, שכן עשו דברים אזוריים.

רינה הררי: אזוריים של מה?

דני דנון: פרוייקטים, של תיקצוב פרוייקטים.

רינה הררי: יש תיקצוב פרוייקטים לערים.

דני דנון: לא, אבל ברמה האזורית.

רינה הררי: ברמה של - - -

אירית נתן: אשכול.

רינה הררי: אני לא יודעת.

רינה הררי: באזור שלנו אני יודעת שלא.

רינה הררי: אני יודעת שכל רשות מקבלת, מתוקצבת בהתאם למספר העולים שלה.

דני דנון: לא, אז אנחנו ראינו במקומות האחרים שיש פניה של הרשות, ראינו בבקעת אונו.

דני דנון: לפעילות לרוסים, לטיולים, ולהופעות, ודברים כאלה.

דני דנון: הם פנו והם קיבלו תקציב למשרד לפעילות האזורית.

רינה הררי: אז יש עכשיו לדוגמה, 20 שנה למבצע שלמה.

דני דנון: נכון.

רינה הררי: אז לצערי, המקום מתוקצב, וזה בטיפול המשרד, ומכיוון שיש פה, יש לעלייה פה זה 295 עולים, והמינימום זה 300 עולים.

אבי שוורץ: וזה בא לידי ביטוי גם עם ילדים.

רינה הררי: וזה אבסורד.

רינה הררי: אז לכן זה נמצא בטיפול אצלנו במשרד.

רינה הררי: זה הועבר הלאה.

אבי שוורץ: זה בא לידי ביטוי גם עם ילדים.

אבי שוורץ: למשל תכנית פל"א מקדמת.

אבי שוורץ: אתה צריך שיהיה לך מספר מינימלי של ילדים.

אבי שוורץ: תכנית ממש טובה.

אבי שוורץ: חינוך, ממש מעולה.

אבי שוורץ: בגלל מספר ילדים מועט שהיה, חסר ילד אחד או שניים, אני לא יכול לפתוח את התכנית הזאת פה, אחרת הילדים האלה כבר היו קופצים על פערים מאד גדולים.

אבי קמינסקי: גם בחינוך היסודי, וגם בחינוך העל יסודי.

אבי קמינסקי: במיוחד בחינוך העל יסודי, שזה ממשרד הקליטה.

אבי שוורץ: או אפילו קשישים.

אבי שוורץ: קשישים.

אבי שוורץ: מקהלות וכל מיני דברים.

אבי שוורץ: כתוב: רק מ – 3,000 איש בעיר שקשישים, רק אז.

אבי שוורץ: אז אם אפשר לעשות איזה חיבור מסוים, שגם לנו יגיע נתח מסוים.

דני דנון: מדיניות המשרד, אני לא דובר המשרד, אבל מדיניות המשרד שלפרויקטים הם כן מאשרים.

דני דנון: אם יש יוזמה עכשיו לעשות פרוייקט מסוים, הם כן יאשרו.

דני דנון: בשוטף הם עושים את זה כמו שאתה אומר, פר ראש.

רינה הררי: אני רוצה לומר שבתכניות של נוער, שיש תכניות של תכניות סיכוי, ומשפחה תומכת, יש שילוב של פתח תקווה עם ראש העין בתכניות.

רינה הררי: אז כן יש שילוב.

דני דנון: נכון.

רינה הררי: אז כן יש שילוב.

רינה הררי: זאת אומרת, הפרוייקט עצמו עובר לנוער עובר חוק.

רינה הררי: זאת אומרת, הוא מיועד לנוער שהוא עובר חוק, אז יש שילוב.

רינה הררי: מכיוון שפתח תקווה וראש העין יכולים לקיים את התכניות.

רינה הררי: אז כן יש שילוב.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

דני דנון: ציפי, בואי תתכנסי לקראת סיום בבקשה.

ציפי עורקבי: מה שאני הייתי רוצה זה באמת יותר תקציב לתקנים, כי הבעיות הם רבות.

דני דנון: התקציב היום, כמה העירייה משקיעה, וכמה המשרד משקיע?

ציפי עורקבי: אין לי כאן.

ציפי עורקבי: העירייה משקיעה תקציב, אבל אין לי כאן מספרים.

ציפי עורקבי: אני לא יכולה להגיד לך עכשיו לשלוף את המספרים.

ציפי עורקבי: אבל העירייה גם משקיעה.

ציפי עורקבי: הכוח אדם, חלק מהכוח אדם שיש לי זה במימון מלא של העירייה.

קריאה: ביחס הפוך.

אבי שוורץ: אני יכול להגיד מה משרד הקליטה נותן.

ציפי עורקבי: לא, אפילו יותר מביחס הפוך.

ציפי עורקבי: הרבה יותר.

אבי שוורץ: משרד הקליטה נותן פר בן אדם.

אבי שוורץ: יש פה 295 איש, הוא נותן תקציב של 23 אלף שקל.

אבי שוורץ: כל שנה התקציב הזה יורד.

רינה הררי: לא, לא.

רינה הררי: אני עוצרת.

אבי שוורץ: כמה?

רינה הררי: יש לנו תקציב שוטף של איזה 23,500, ויש לנו לתכניות, יש לנו לפיתוח חשיבה יצירתית – 15,600.

רינה הררי: מועדון נוער עולה שזה 7,830.

רינה הררי: וסיבסוד של קייטנות קיץ – שזה 12,000.

דני דנון: כמה זה בסך הכל?

רינה הררי: סך הכל זה 35 אלף שקלים.

דני דנון: מעט מאד.

אבי שוורץ: זה יורד משנה לשנה, ואז כל הנטל נופל על הרשות, וכל שאר התכניות שיש לנו פה: הפעלת מרכז יוצאי אתיופיה, או על הרשות, או תרומות ממקורות אחרים.

דני דנון: ברור.

אבי שוורץ: היוזמות הם רק באים, וזה חבל לנו.

רינה הררי: ואני רוצה להגיד תודה לעירייה.

רינה הררי: כי באמת חלק נכבד של התקציב לאוכלוסייה הזאת בא מהעירייה.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

משה סיני: אבי, בוא תגיד כמה מילים על החינוך.

דני דנון: אני רוצה למקד אותך בתוצאות.

דני דנון: לא בפעילות שאתם עושים.

דני דנון: אלא אני רוצה לשמוע על התוצאות היום, מבחינת פערים בתוצאות.

אבי קמינסקי: אני אעשה את זה בקצר.

אבי קמינסקי: אני אתמקד במה שהתחלתי, ובשאלה שלך.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

אבי קמינסקי: אני אעשה את זה בקצרה.

אבי קמינסקי: אלה הם אמות המידה בכלל למודל שאנחנו לקחנו על עצמנו בשנים האחרונות.

אבי קמינסקי: דיברנו על שילוב התלמידים בכל מוסדות החינוך, בוודאי לא בבתי ספר מסויימים, למרות שזה שכונה אחת או שתיים, אז עשינו חלוקה בנושא הזה, כולל הסעה של תלמידים.

אבי קמינסקי: כמובן לקחנו את הראייה של התלמיד והצרכים שלו לאורך כל היום.

אבי קמינסקי: זאת אומרת, שילוב וחינוך - - -

דני דנון: ההסעה מתחילה בגנים, או רק בכיתות?

אבי קמינסקי: גם בגנים.

אבי קמינסקי: בגנים טיפה יותר קשה.

אבי קמינסקי: כי ההורים רוצים יותר זה, יותר קשה.

אבי קמינסקי: אבל גם בגנים.

אבי קמינסקי: לא בהיקף כזה, אבל גם.

אבי קמינסקי: לא צבענו שום פעילות בצבע, אלא עשינו את זה פעולה שמשולבת עם ילדי העיר וילדים העולים.

אבי קמינסקי: כל דבר הוא במינון כזה או אחר, אבל בוודאי לא משהו שהוא בצבע אחד.

אבי קמינסקי: ויש לנו ועדת היגוי שלנו, ששותפים גם הרווחה, גם החינוך, וגם החינוך הבלתי פורמלי.

אבי קמינסקי: אלה נתונים שכבר קיבלת, אז אני לא אחזור על זה.

אבי קמינסקי: ואילו בעצם הפעילויות שאנחנו עשינו במסגרת הזו של בתי הספר.

אבי קמינסקי: אני לא רוצה לפרט כרגע, זה פעולות תיגבור, העשרה, תמיכה, כל כיוון כזה או אחר של סיוע.

אבי קמינסקי: כמובן שיש הרבה מאד שעות שילוב שאנחנו נותנים לתוך התלמידים, בעיקר לתלמידים באוכלוסייה האתיופית שהם זקוקים לזה.

אבי קמינסקי: מבחינת המיצ"ב – אין לנו מיצ"ב פרטני.

אבי קמינסקי: יש לנו מיצ"בים בית ספריים.

אבי קמינסקי: במיצ"בים הבית ספריים בכל המדדים בבתי הספר שבהם נמצאים התלמידים האתיופים, בעיקר האתיופים, ברוב המדדים, ברוב מוחלט של המדדים, אני לא יכול להגיד לך בוודאות על כולם במאה אחוז, אנחנו עומדים מעל הממוצע הארצי.

אבי קמינסקי: הם בעיקר לומדים בבתי הספר הממלכתי דתי.

אבי קמינסקי: כל בתי הספר הם נמצאים במדדים של למידה והישגים ברמות האלה.

אבי קמינסקי: ברמות האלה הגבוהות.

אבי קמינסקי: גם בבתי הספר העל יסודיים, יש לנו גם אולפנא וגם תיכון דתי, שם קלטנו, אגב, תלמידים מפתח תקווה.

אבי קמינסקי: בזמן המשבר של פתח תקווה ביקשו מאיתנו לקלוט תלמידים.

דני דנון: באיזה גילאים?

אבי קמינסקי: בגילאי חטיבות הביניים.

אבי קמינסקי: זה ביקשו חטיבות הביניים.

אבי קמינסקי: לא ביקשו ביסודי.

דני דנון: והיום זה עדיין קורה?

אבי קמינסקי: היום זה עדיין קורה.

דני דנון: מה המספרים?

אבי קמינסקי: 30, 40 תלמידים.

דני דנון: בממ"ד?

אבי קמינסקי: בממ"ד.

אבי קמינסקי: עכשיו הם לא מבקשים.

אבי קמינסקי: הם הסתדרו.

אבי קמינסקי: אבל במקומות שבו הם היו, במקומות האלה, ראש העין באה ואמרה: אנחנו קולטים את התלמידים.

אבי קמינסקי: לא שאלנו מי, מתי ולמה.

אבי קמינסקי: קלטנו אותם, קיבלנו סיוע כזה או אחר בשלב הרבה יותר מאוחר, אבל הנאמנות שלנו לקהילה ולעזרה סביב הנושא הזה היה ברור,

דני דנון: יפה.

אבי קמינסקי: ברור מאליו, ובעצם אנחנו תומכים מכל הכיוונים שאנחנו יכולים לומר.

אבי קמינסקי: חלקם, אגב, לא הגיעו לשלב בגרות.

אבי קמינסקי: חלק מהם, אותם אלה שקלטנו אותם בשנים האחרונות עוד לא הגיעו לשלב בגרות, הם יגיעו רק בשנה הבאה.

אבי קמינסקי: נכון לעכשיו אנחנו רואים שהתוצאות, עם האולפנא, עם 80 אחוזי בגרות, יש בתוכם גם תלמידות אתיופיות.

אבי קמינסקי: אם אנחנו יודעים שבתיכון הדתי אנחנו מעל 60, 65 אחוז, יש שמה תלמידים ...

אבי קמינסקי: אבל זה דור, אנחנו בדור ב' בתיכון הדתי.

אבי קמינסקי: כרגע התלמידים הלומדים הם לא מהקהילה האתיופית.

אבי קמינסקי: ברובם לא מהקהילה האתיופית.

אבי קמינסקי: מה הצרכים שלנו?

אבי קמינסקי: הצרכים שלנו בעיקר זה נושא של תמיכה רגשית.

אבי קמינסקי: בעיקר איזה שהיא העצמה ותמיכה רגשית גם בתוך בתי הספר.

אבי קמינסקי: גם בשעות ליועצות, גם בשעות האלה צריך לעשות איזה שהוא פרמטר שממקום מסוים, או בכיוון אחד שבית הספר הוא צבוע בצבע אחר טיפה, הפרמטר של יועצות, הפרמטר של ליווי כולל, למשוך אותו עד לכיוון הבית הוא המשמעותי ביותר מכל הצרכים שאנחנו רואים.

אבי קמינסקי: כי בשעות, בסך הכל, אנחנו מסתדרים.

אבי קמינסקי: בפרויקטים אנחנו מסתדרים.

אבי קמינסקי: במקומות שבו אנחנו רוצים לתת את הסיוע, העירייה, ואני שותף למה שאומרת ציפי בקטע הזה, לא בוחלת בשום אמצעי.

אבי קמינסקי: זה אומר: סדר היום, ורצון לחבר את כל הקהילות לקהילת ראש העין עומד על סדר היום בכל דבר.

אבי קמינסקי: ולכן פיתחנו גם את המודל כפי שפיתחנו אותו.

דני דנון: תודה.

דני דנון: נציג המשרד לביטחון פנים.

עוזי צבי: קצת היקפי פשיעה.

עוזי צבי: מבחינת מעורבות נוער אתיופי בפשיעה – לא היה שום דבר שהוא חורג מהנורמה.

עוזי צבי: להיפך.

עוזי צבי: הנוער לא מעורב בפשיעה לא בעיר, לא מחוץ לעיר.

עוזי צבי: ואם יש כאלה שכן, אז זה באחוז שהוא אפילו נמוך יותר משאר הנוער.

עוזי צבי: כלומר, לא ניתן להצביע עליהם כעבריינים, או כמעורבים בעבריינות.

עוזי צבי: מה שכן, מבחינת המשטרה, אנחנו תמיד מעודדים, כמו שראיתי כאן, שתהיה הבחנה, במיוחד של הנוער, ובמיוחד בקיץ, בשעות אחר הצהרים, אם זה במתנ"סים, ואם זה במסגרות כאלה ואחרות, כדי שלא יסתובבו בקבוצות.

עוזי צבי: שלא יגיעו למצב של שתייה חריפה, שיתרחקו מזה.

דני דנון: מה הבעיות של נוער שאתם מזהים?

עוזי צבי: הנוער באופן כללי, פה בעיר הזאת, מאופיין בכך, במיוחד בקיץ, המון בני נוער מסתובבים ברחובות, מחפשים משחקים.

עוזי צבי: כמו בתל אביב, מועדונים, דיסקוטקים וכאלה, ילדים מסתובבים פה ברחובות, בגנים הציבוריים, מקימים רעש, לפעמים ונדליזם.

קריאה: שוטטות.

עוזי צבי: לפעמים קצת קטטות.

עוזי צבי: לא דברים חמורים, אבל דברים מטרידים.

עוזי צבי: מטרידים ברמה של איכות חיים לתושבי העיר.

דני דנון: ונושא האלכוהול?

אבי קמינסקי: זה ירידה משנים שעברו בשנה שעברה, וזאת תהיה ירידה נוספת בשנה הזאת.

אבי קמינסקי: כי חברנו על כל המערכות ביחד, כולל ילדי העולים, לטובת טיפול בנוער, במירכאות, להרבה מאד אמצעים.

משה סיני: הקמנו סיירת הורים שנקראת: "סיירת אופ"ק".

משה סיני: זה אהבה ופעילות קהילתית, שהם באים באמת במסר של התחברות לנוער.

אבי קמינסקי: זה כלי ייחודי, ייחודי לראש העין, ואני מכיר את עיר ללא אלימות, את סיירות ההורים מפה עד מחרתיים.

אבי קמינסקי: ייחודי באהבה שלו, וברצון איך הוא מתחבר לנוער.

אבי קמינסקי: ממש.

דני דנון: לגבי האלכוהול – החוק של שפיכת אלכוהול, אתם משתמשים בו?

עוזי צבי: אנחנו משתמשים בו גם בעיר עצמה, גם מחוץ לעיר.

עוזי צבי: בני הנוער גם יוצאים החוצה, ליערות, מחוץ לתחומי העיר.

עוזי צבי: אנחנו משתמשים בחוק הזה.

עוזי צבי: יש לא מעט אירועים, שיכרות, שופכים אלכוהול.

עוזי צבי: בקרב קטינים זה למעשה בכל שעות היממה, ובקרב בגירים זה מ – 9 בערב עד ל – 6 בבוקר.

עוזי צבי: משתמשים בחוק הזה.

עוזי צבי: בני הנוער יודעים שאנחנו משתמשים בחוק, ולאור העובדה שהם יודעים, הם נמנעים מלכתחילה לשבת בחוץ עם בקבוקי אלכוהול, כי זה דברים לא זולים.

עוזי צבי: לשפוך בקבוק וודקה זה לא מעט כסף.

עוזי צבי: והם מראש נמנעים.

עוזי צבי: זה עושה את שלו.

עוזי צבי: אני יכול להגיד גם בנושא סיירת הורים, אני נפגשתי איתם יותר מפעם אחת, וגם יש לבם דו"ח שהם מסכמים את הפעילות שלהם.

עוזי צבי: מי שקורא את זה ויורד לפרטים, רואה שזה בעצם פעילות שהיא מצד אחד היא לא משטרתית, מצד שני היא לא הורית קהילתית.

עוזי צבי: קהילתית בצורה כזאת שנוצר קשר אישי בין הורים לבין בני נוער, עד לרמה שהורים יודעים, בני נוער מסויימים בגן מסוים שיושבים באופן קבוע, כבר מכירים אותם ברמה האישית, והם מביאים אותם למצב שהם לא יעשו שטויות, שיעזבו את המקום אחרי 11 בלילה, שלא יקימו רעש, שלא ישתו, שלא תהיה אלימות.

עוזי צבי: זה עושה את שלו.

עוזי צבי: קשה לנו למדוד את זה.

עוזי צבי: זה לא דבר מדיד.

עוזי צבי: נוכל למדוד את זה בסוף הקיץ.

דני דנון: מה לגבי סגירת פיצוציות, או מקומות שמוכרים אלכוהול?

דני דנון: אתם הפעלתם את הסמכות?

עוזי צבי: אנחנו מפעילים את זה.

עוזי צבי: היום בערב.

דני דנון: מה המספרים?

עוזי צבי: תראה, ההיקפים בראש העין הם לא גבוהים.

עוזי צבי: בתל אביב בכל רחוב יש לך עשרות פיצוציות.

עוזי צבי: פה יש כמה פיצוציות.

דני דנון: היה מימוש של החוק, של הסעיף בחוק?

עוזי צבי: כן.

דני דנון: שהוצאתם צווים.

עוזי צבי: כן.

עוזי צבי: הוצאנו פה שינויים לבעלי הפיצוציות.

עוזי צבי: הזהרנו אנשים.

עוזי צבי: לא רק פיצוציות.

עוזי צבי: גם מקומות אחרים שבהם יש מכירה של אלכוהול בהגשה, אם זה פיצרייה, אם זה מסעדה, אנחנו מאד מאד מקפידים.

דני דנון: אבל הוצאתם צווי סגירה?

עוזי צבי: לא הגענו למצב של צווי סגירה.

עוזי צבי: אבל עשינו שימועים.

עוזי צבי: שימועים, או טרום שימוע.

עוזי צבי: מזמנים את הבן אדם אלינו למשרד הרישוי.

עוזי צבי: נותנים לו לחתום על טופס שימוע, מזהירים אותו.

עוזי צבי: כרגע זאת אזהרה, בפעם הבאה סגירה ל – 30 יום.

עוזי צבי: הדבר הזה הוא כוח גדול מאד מול אותו מוכר, מול אותו בעל עסק.

עוזי צבי: הם יודעים שיש להם הרבה מה להפסיד.

דני דנון: לגבי סמים קלים מול בני נוער.

דני דנון: מה אתם עושים?

עוזי צבי: התופעה הזאת היא לא תופעה, לא, אין תופעה כזאת בראש העין.

עוזי צבי: אין תופעה כזאת.

עוזי צבי: אני מעריך שסמים בתחום בני נוער בעיר קיים.

דני דנון: אבל בכל הארץ, אני לא מדבר על ראש העין.

עוזי צבי: בכל הארץ קיים, אבל אנחנו לא נתקלים כאן בפרשיות, בתופעות של מכירה, או של עישון בבתי הספר.

עוזי צבי: התופעות האלה לא קיימות.

דני דנון: מה קורה לנער שנתפס בעישון סמים?

דני דנון: אני שואל אותך לא קשור לדיון, כי אני מקדם הצעת חוק בנושא של הגבלת רישיון נהיגה לנערים שהורשעו.

דני דנון: אבל מה קורה היום לנער?

עוזי צבי: אם זה כמות לצריכה עצמית.

דני דנון: כן?

עוזי צבי: הוא מגיע לתחנה.

עוזי צבי: אם הוא בן 12 ל – 18 שנים, אם הוא בר עונשין - סיפור אחר.

עוזי צבי: 12 עד 18 הגיע לתחנה, נחקר, בדרך כלל אנחנו מזמינים את ההורים שלו לתחנה.

עוזי צבי: משחררים אותו באמצעות ההורים בערבות צד ג'.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

עוזי צבי: אנחנו, בדרך כלל כשמדובר בשימוש עצמי לא נפתח תיק.

עוזי צבי: התיק נגנז מיד.

עוזי צבי: אם מדובר בכמות שהיא לא לצריכה עצמית, ויש חשד שזה כמות מסחרית שתלך לילדים אחרים, למקומות אחרים, אז יכול להיות מצב בהחלט שנפתח לאותו קטין תיק.

עוזי צבי: הוא יובא בפני שופט, בדלתיים סגורות, ויישפט.

דני דנון: ויגיע להרשעה בסוף?

עוזי צבי: ויגע גם להרשעה.

עוזי צבי: אבל צריך להגדיר ולומר, בעיר ראש העין אין תופעה של, לא ניתן להגדיר - - -

דני דנון: לא, השאלה שלי היתה באופן כללי בארץ, ולא לראש העין.

עוזי צבי: נושא של אלכוהול קיים פה.

עוזי צבי: גם כאן זה לא תופעה, אבל ..

עוזי צבי: העיר ראש העין היא עיר של מוסיקה.

עוזי צבי: בעיר יש הרבה בני נוער, הרבה צעירים, נוהגים פה לשבת בגנים הציבוריים הלא מעטים ביער.

עוזי צבי: יש פה הרבה גנים ציבוריים, וזה מושך הכל.

עוזי צבי: אבל שוב פעם, להגיד שזה משהו שהוא תופעה מדאיגה?

עוזי צבי: לא.

עוזי צבי: לא.

עוזי צבי: אבל זה משהו שמטריד אותנו, כי מאלכוהול זה הולך לקטטות, לוונדליזם בבתי ספר, בגנים ציבוריים, ואחרי זה גם לקטטות שמביאות גם לפגיעה בנפש.

דני דנון: תודה.

דני דנון: נציגת משרד הקליטה, את רוצה להוסיף משהו, רינה, שלא ציינת?

דני דנון: יש עוד מישהו שרוצה להתייחס?

דני דנון: אם לא, אני אתן לראש העיר מילות סיכום.

משה סיני: אורית, את רוצה להגיד משהו מבחינת הצרכים?

אירית נתן: אני חושבת, באופן כללי אנחנו באמת בשנים האחרונות מודעים לנושאים האלה.

אירית נתן: אנחנו פתחנו, לא דיברו כאן על מועדון שנקרא: מועדון המרתף.

אירית נתן: לקחנו אולם ספורט, ומתחת לאולם בעצם בנינו מרתף לנוער.

אירית נתן: המנכ"ל המשרד לביטחון פנים היה פה, לקחנו אותו לשם, פשוט היה בהלם.

אירית נתן: קודם כל זה לא מפריע לשכנים, כי זה למטה.

אירית נתן: וגם אם הם עושים רעש, אז יש שם בית קפה, יש שמה רכזי נוער, מדריכים, עד 3 בלילה.

נוי בוכריץ: מי מפעיל את זה?

אירית נתן: אנחנו.

אירית נתן: העירייה.

אירית נתן: יש שם ספות, ופופים, וטלביזיות, ומשחקי מחשב, והווי הזה, ושולחן פינג פונג.

אירית נתן: מקום ענק, מקום יפה.

אירית נתן: תוסס מילדים.

אירית נתן: אם תיראו כמה ילדים מגיעים לשם.

אבי שוורץ: בין 150 ל – 200 כל ערב.

אירית נתן: מדהים.

אירית נתן: מדהים.

אירית נתן: מדהים.

אירית נתן: ואז הם פחות מסתובבים.

אירית נתן: עכשיו, ההורים האלה של סיירת הורים, או המשטרה שמסתובבת, יש לנו גם סיור משולב של העירייה עם המשטרה ביחד.

אירית נתן: לוקחים את הילדים ואומרים להם: חברים, בואו למרתף.

אירית נתן: עשינו אירוע השבוע שאימא אחת אמרה לי שהבת שלה כל הזמן דיברה על המרתף, והיא פחדה, כי היא לא ידעה מה זה, והיא לא נתנה לה ללכת, והיא לקחה אותה השבוע פעם הראשונה, והיא אמרה: שתהיה רק שם, ושלא תצא משם.

דני דנון: איזה גיל?

אירית נתן: הגילאים, אנחנו לא כיוונו לגיל, למען האמת.

אירית נתן: לא כיוונו, אבל מגיעים חטיבות ביניים.

דני דנון: אבל מאופיין חטיבות ביניים.

אירית נתן: כן.

אירית נתן: לא כיוונו.

אירית נתן: אבל זה חטיבות ביניים.

אירית נתן: ואני אומרת לכם רעיון לבוא עם מפעל הפיס להגיד להם: כל הלמטה של האולמות ספורט תעשו מרתף, אפילו תסגרו אותו, ושיפתחו שם מועדונים לנוער, אחלה דבר.

אירית נתן: תאמינו לי.

משה סיני: תודה.

משה סיני: אני אוסיף עוד 2, 3 דברים, נעשה סיכום.

משה סיני: קודם כל, יש פה סיפורי הצלחה מאד, מאד יפים של בני נוער שהם מהקהילה האתיופית, והם היום לוקחים מנהיגות.

משה סיני: למשל היה פה, לא נזכיר את שמו, אבל בחור צעיר שהוא היה על סף באמת, הוא הוגדר,

אבי קמינסקי: הוא לא נמצא בעיר, אחרת היינו מביאים אותו.

משה סיני: כן.

משה סיני: והוא הפך, בטיפול נכון שלנו, ליושב ראש מועצת הנוער של העיר, והוביל מהלכים, ועד היום, נדמה לי הוא מדריך היום.

משה סיני: נכון?

אבי קמינסקי: היום הוא רכז יחידת הנוער.

סיגל שיינמן: הוא יצא לגרעין נח"ל, והדריך בדימונה במסגרת הצבא.

דני דנון: עם איזה תנועה הוא יצא?

סיגל שיינמן: עם "הנוער העובד", וחזר לעיר בתור רכז נוער, והיום הוא מפעיל במועדון "אביב" שיש שם ריכוז של אתיופים, קובצה של מנהיגות שם.

סיגל שיינמן: אז זה מודל לחיקוי לנער אתיופי, שבאמת הפך להיות למנהיג, וחוזר לקהילה שלו.

משה סיני: והמרכיב השני, רק לידיעה, פועלת פה גם ביישוב תכנית: "מוטב יחדיו", אתם בטח מכירים את התכנית.

משה סיני: זה שכונה מאד, מאד בעייתית שלנו כבר כמה שנים, בהצלחה דרמטית, הייתי אומר, אנחנו הפכנו למעשה למודל של התכנית הזאת בקרב כל הרשויות במדינת ישראל.

משה סיני: מגיעים לפה מבקרים, קריית גת נדמה לי.

משה סיני: זה דבר שני שחשוב מאד לומר אותו.

משה סיני: הדבר השלישי, אם אתה שואל אותי איפה לדעתי צריך לשים את הדגש?

משה סיני: אז אני חוזר למה שאמרתי בהתחלה.

משה סיני: אני חושב שלכישורים, הייתי אומר, הפנימיים של בני הנוער והתושבים, זה הדבר המרכזי.

משה סיני: כלומר, כל מה, אני אומר את זה ככה, זה כמו שדיברנו פעם על דגה וחכות.

משה סיני: נכון?

משה סיני: דגים וחכות.

משה סיני: מה שנותן את החכות זה הדבר המרכזי.

משה סיני: עכשיו, מה נותן את החכות?

משה סיני: זה העצמה האישית של כל אחד מהעולים שנמצאים פה.

משה סיני: אם זה בני נוער, ואם זה התושבים.

משה סיני: כל דבר שקשור לסדנאות העצמה, כל דבר שקשור ללימודים.

משה סיני: כל דבר שקשור להשתלמות, כל דבר שפותח אותם לעולם, ויוצר אצלם כישורי חיים.

משה סיני: זה אחרת לגמרי.

משה סיני: אני אומר לך גם מניסיון שלי, אני גם מאמן אישי.

משה סיני: אני מאמן גם ילדים שמופנים על ידי אגף הרווחה, או התכניות השונות, נותן להם באמת את ההעצמה האישית.

משה סיני: אני רואה איך אותם ילדים שנכנסו אלי לחדר ממש חסרי ביטחון וחסרי אמונה ועם חששות, כעבור סידרה של 10, 12 מפגשים, אתה נותן להם את הכלים הנכונים, אתה נותן להם את הביטחון, הם מפליגים קדימה, וכבר באמת לא צריכים אף אחד.

משה סיני: אז כל הנושאים האלה של קוצ'ינג אישי, של סדנאות והעשרת האדם, אני חושב שזה צריך להיות כיוון שנותנים בו את הדגש, וכל מי שיכול לעזור.

גילה אזולאי: אני הייתי רוצה להמשיך באותו כיוון, פחות או יותר.

גילה אזולאי: יש כאן,

דני דנון: תציגי את עצמך בבקשה.

גילה אזולאי: אני גילה אזולאי, ואני מפקחת בשירות עבודה קהילתית.

גילה אזולאי: אם אתה שמת לב מדברים פה על פיתוח שירותים קהילתיים כל הזמן.

גילה אזולאי: אומנם יש התמקדות בטיפול פרטני, וכו', אבל כאן יש את הראיית המקרו, ואת כל הקהילה ביחד.

גילה אזולאי: וזה הייחודיות, בעצם, של ראש העין.

גילה אזולאי: וגם ההתייחסות של המחלקה לשירותי רווחה שציפי עומדת בראשה, וגם עבודה קהילתית, שכולם בעצם מנסים איכשהו לכוון את העניין הזה של העצמת הנוער, והעצמת התושבים עצמם.

גילה אזולאי: מה שאני הייתי מציעה בעצם, לפי מה שאני מכירה את המשאבים הפנימיים פה של העיר הזאת, שכבר היא מתקדמת בנושא של בניית תשתית קהילתית פה של קהילה.

גילה אזולאי: יש פה בניה של קהילה טובה מאד, של כל האוכלוסייה פה שמסייעת.

גילה אזולאי: אני תמיד בעד החזק שמסייע לחלש, ופה זה מה שנעשה פה.

גילה אזולאי: עכשיו, אני הייתי ממליצה בעצם לגבי הנוער האתיופי – לנסות עד כמה שאפשר, את דיווחת על הנושא הזה של המודל לחיקוי, ואני מסכימה איתך.

גילה אזולאי: במחקרים שנעשו בצרפת שדיברו על מודלים לחיקוי, שזה דבר חשוב, הייתי מנסה בעצם לפתח איזה שהיא חשיבה כוללת של פיתוח מנהיגות לגבי הצעירים בבית הספר.

גילה אזולאי: לקחת את הכוחות שלהם, שהתלמידים האלה, מהעשה הזאת, שיש לה את הכוחות ואת המשאבים לקדם את עצמה, ולעזור לאחרים.

גילה אזולאי: וגם בקרב המבוגרים וההורים.

גילה אזולאי: אני רוצה להגיד לך, אם אנחנו נצא עם איזה שהוא פרוייקט מהסוג הזה, אתה יודע?

גילה אזולאי: בראש העין תמיד התחלנו עם פרוייקטים חדשים, אני רוצה להגיד לך, אני כמשרד הרווחה, ומכיר אותי, נכון?

גילה אזולאי: גם את מכירה אותי הרבה פה, אני מבלה פה הרבה, ואנחנו מחפשים הרבה, הרבה שירותים קהילתיים ביחד, גם אני אינטרסנטית, כי אני מחפשת גם סיכוי להצלחה.

גילה אזולאי: אז יש לנו פה עם מי לעבוד.

גילה אזולאי: אני רוצה להגיד לך שאפשר לעשות את זה יוצא מהכלל.

גילה אזולאי: פשוט מאד להכשיר אותם.

גילה אזולאי: להכשיר אותם.

גילה אזולאי: בשביל להכשיר אותם לתת להם את הכלים האלה, כי כשאתה נותן את זה לקבוצה מסויימת אתה מפתח גם את הכישורים האישיים שלה, כי אחד לומד מהשני, אחד רואה את השני, באותה קהילה.

גילה אזולאי: היא יוצאת החוצה ומגייסת אחרים לפעילות מאותה קהילה, אני רוצה להגיד לך שזה עושה שינוי חברתי יוצא מהכלל.

גילה אזולאי: ומחקרים עשו את זה.

גילה אזולאי: אני המחקר שעשיתי על זה, זה היה בכיוון הזה.

גילה אזולאי: זה מחקרים הוכיחו שילדים ומבוגרים שסייעו לאחרים, שקיבלו קודם כל כישורים כיצד לסייע, כי אין להם את הביטחון.

גילה אזולאי: הדימוי העצמי שלהם נמוך לפעמים, הם לא מאמינים ביכולת ובפוטנציאל שלהם לתת, זאת אומרת, לסייע לאחרים.

גילה אזולאי: אנחנו מסייעים להם לתת ביטוי ליכולות האלה הקיימות.

דני דנון: אני אוסיף ואומר אנחנו קיימנו ישיבה לציון 20 שנה למבצע שלמה לפני מספר שבועות.

דני דנון: הגיע סגן אלוף בוגר העדה, ואנחנו אמרנו באותה ישיבה, שצריך לפנות אותו מהתפקיד החשוב שיש לו בחטיבת עציון, ושילך לבתי ספר לדבר עם הנוער, ועם הילדים, זה באמת העצמה.

גילה אזולאי: רק סליחה, עוד דבר שלדעתי מאד חשוב גם, להנהיג, ופה זה נעשה, אבל לא נעשה בכל מקום, להנהיג איזה שהוא, בעצם, גם זה צריך ... אתה יודע, לשתף את ההורים שיגידו מה הם הצרכים שלהם.

גילה אזולאי: הרבה פעמים אנחנו עושים להם כפית בפה, וזה אסור שזה יהיה.

גילה אזולאי: הם מספיק, יש להם מספיק את היכולת להגיד מה כואב להם.

גילה אזולאי: זה השותפות והשיתוף זה דבר חשוב.

דני דנון: בהחלט.

דני דנון: אני רוצה ברשותכם לסכם את הדיון.

דני דנון: ראשית להודות לראש העיר ולצוות על האירוח.

דני דנון: "ועדת עליה, קליטה ותפוצות קיימה את ישיבתה בעיר ראש העין הועדה מודה לראש העיר, מר משה סיני, לחברי מועצת העיר, ולכל העושים במערכת קליטת העלייה בעיר.

דני דנון: הועדה קוראת למשרד הקליטה לאפשר תיקצוב ... שלמה, למרות פער של מספר עולים בודדים.

דני דנון: הועדה קוראת למשרד הקליטה לאפשר הגשת בקשות לתיקצוב לפי אזור, ולא לפי עיר בלבד.

דני דנון: הועדה מודה לכל הגורמים העושים במלאכה".

משה סיני: תודה לך שהגעת לפה.

משה סיני: מאד שמחתי לראות אותך, ולהכיר אותך.

דני דנון: תודה.