ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 179, 2011-06-21 11:00

דני דנון: אני שמח לפתוח את הדיון של ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות בנושא הצדעה לניצולי ופליטי השואה ומעקב אחר הטיפול בהם.

דני דנון: הוועדה קיימה דיון ראשון בנושא זה בעיר אשדוד לפני מספר חודשים ואנחנו רואים חשיבות רבה קודם כל לומר מלה של הוקרה והערכה לפליטי וניצולי השואה, אנשים שנמצאים פה בחדר.

דני דנון: חלקכם הייתם ילדים ונערים בתקופת השואה, חלקכם הוצאתם מהבתים, עברתם למוסדות, עברתם ארצות, ומדינת ישראל מעריכה ומוקירה את כל מה שעשיתם, והעובדה שאתם נמצאים פה היום במדינת ישראל.

דני דנון: בדיונים הקודמים שערכנו הרושם שהוועדה קיבלה, ואנחנו נמשיך משם, שהמשמעות היא ערכית, סמלית ומוסרית.

דני דנון: לא מדובר פה כרגע בבקשה לתמיכה כספית, אין פה בקשה לקצבאות, אין פה עניין של עלות תקציבית, יש פה עניין מוסרי שהוועדה תומכת בו, שהמדינה צריכה לבוא ולומר; אנחנו מכירים במה שנעשה, אנחנו מעריכים את זאת ואנחנו רוצים לומר יישר כח גדול לכל העושים במלאכה ולאפשר לאותם ארגונים שפועלים בנושא הזה לגרום שהאוכלוסייה המתבגרת תתבגר בצורה מכובדת.

דני דנון: אני מודה לחברי הכנסת יעקב כץ (כצל'ה), חברת הכנסת ליה שמטוב, שנמצאים איתנו ואני אבקש מידידי, חבר הכנסת לשעבר גנאדי ריגר לפתוח את הדיון.

דני דנון: אני חייב לומר, גנאדי, שאתה מוביל את הנושא הזה כבר זמן רב ואנחנו נמשיך להוביל אותו עד שנראה תוצאות.

גנאדי ריגר: מזמן שהייתי חבר כנסת התחלתי לטפל בנושא, אבל זה נושא יותר רחב מאשר אנחנו חושבים היום, זה לא נושא רק לניצולי שואה, רק לפליטי שואה, לא רק לאנשים שיושבים פה.

גנאדי ריגר: אנחנו רואים שיש פה גם צעירים, גם פחות צעירים וזו בעיה של ארבעה דורות, כך אני חושב.

גנאדי ריגר: למה ארבעה דורות?

גנאדי ריגר: הדור שעכשיו מבוגרים והם מעל גיל 80 ולא מקבלים קצבה, לא יכולים לקבל את הדיור, יש בעיות עם הדיור הסוציאלי.

גנאדי ריגר: יש בעיות של הדור הבא.

גנאדי ריגר: זה דור שהוא עכשיו לפני הפנסיה ואלה עולים חדשים שהגיעו בגיל 40 פלוס ותוך שנים עבדו פה, בסוף לא קיבלו פנסיה, קיבלו פחות ממה שמקבל היום בן אדם שלא עבד יום אחד.

גנאדי ריגר: עכשיו הוא נכנס לבעיה ויש כאלה יותר מ-100,000 אנשים שבאו ולא יכולים ובאמת לא מסוגלים לשלם משכנתאות.

גנאדי ריגר: הבעיה של הדור הבא, הצעירים, הם צריכים ללמוד, הם צריכים לעשות את החיים, הם צריכים לעזור למדינה ולעשות כל מה שצריך, ובסוף הם גם צריכים לקבל את הבעיות של דור ניצולי השואה והבעיות של ההורים שלהם, שהם לפני פנסיה או בפנסיה היום, בלי פנסיה, בוא נגיד ככה.

גנאדי ריגר: אלה בעיות שאנחנו צריכים לעזור, צריכים לפתור את הבעיות והיום אנחנו מקבלים מספר החלטות של הממשלה.

גנאדי ריגר: באמת שזה עוזר ואנחנו מדברים על כך שיש תכנית של 5,000 דירות לדיור סוציאלי, זה דיור שקשור למוניציפליות, אבל זה לא מספיק.

גנאדי ריגר: אנחנו יודעים שהתור יותר גדול ממה שאנחנו רואים היום, וחלק מהאנשים קיבלו את ההוסטלים ומקבצי דיור וחלק מהאנשים צריכים לשלם 40% מהקצבאות שלהם לשכירות.

גנאדי ריגר: קשה, קשה מאוד.

גנאדי ריגר: אני חושב שפה בדיון אנחנו צריכים להעלות את הנושאים, גם בדור של ניצולי שואה עד הדור הצעיר.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: חברת הכנסת ליה שמטוב, בבקשה.

דני דנון: חילופי יו"ר - היו"ר מרינה סולודקין

ליה שמטוב: תודה רבה ליושבת ראש מרינה סולודקין.

מרינה סולודקין: ממלאה מקום.

ליה שמטוב: מרינה סולודקין לא הרגישה טוב אתמול והיום עשתה את כל המאמצים והגיעה גם לוועדה ואחר כך יש לנו אגודה פרלמנטרית, הגיע אלינו שר החוץ של מולדובה.

ליה שמטוב: רבותיי, היום אנחנו לא סתם התכנסנו ופה לא צריך להסביר איזה יום מחר, 22 ביוני.

ליה שמטוב: היום אנחנו מדברים על אלה שבעזרת ה' הגיעו לארץ ישראל ולא שהם לא סבלו כשהיו צעירים, אבל להגיד לכם את האמת, היום אף אחד לא נמצא בחוץ, אבל המצב של האנשים, של ניצולי השואה, אנחנו כולנו יודעים מה מצבם וזה שיש כל מיני קבוצות של ניצולי שואה, על זה אנחנו גם צריכים לדבר.

ליה שמטוב: היום אני רוצה לדבר על האוכלוסייה הכי חלשה; אוכלוסייה שנקראת פליטי שואה, פה בארץ לא אוהבים את המלה 'פליטי שואה', על הקבוצה של נרדפי הנאצים, האנשים שהגיעו לארץ והיום משלמים את שכר הדירה המאוד גבוה כבר הרבה שנים, כי הם לא יכולים לקבל את הדיור הסוציאלי.

ליה שמטוב: חוץ מזה שהם צריכים לשלם היום 2,000, 2,500, 3,000 שקלים, ואתם יודעים כמה היום הקצבה מביטוח לאומי וכמה היום העזרה מהמדינה.

ליה שמטוב: היתה להם עוד תקווה כשהם קיבלו כל שנתיים סיוע מקרן רווחה עד 4,000 שקל, וגם זה היום נפסק.

ליה שמטוב: חוץ מזה אנחנו צריכים לדבר על אותם אנשים שגרים היום בפרויקט דיור בשכר דירה לטווח ארוך, זה היה פרויקט לעשר שנים, זה גם עוד מעט נגמר וצריכים לדעת מה עושים, כי אנשים בגיל 60, 70, שנכנסו לפרויקט הזה, היום הם בני 80 ויכול להיות שמחר הם צריכים להיות בחוץ.

מרינה סולודקין: זה לא בחוץ, מכניסים אותם עוד פעם לתור.

ליה שמטוב: בגלל זה אנחנו צריכים לדבר על זה.

ליה שמטוב: קודם כל להרחיב את זה וגם להמשיך עם זה, אם אין לנו פתרונות דיור.

ליה שמטוב: אני רוצה בהזדמנות זו להודות למשרד הקליטה, לשרה סופה לנדבר, שעושה את כל המאמצים, ואנחנו היום מדברים על 5,000 יחידות דיור.

ליה שמטוב: כמו שאמרתי, יש הרבה יותר, יש אולי 30,000-40,000 שזקוקים לדיור וזו טיפה בים, אבל זו התחלה, צריך רק למצוא את התקציבים הנכונים כי אם השותף הם גם העיריות, צריך לדעת איזה מאטצ'ינג הן צריכות לתת, לא כל העיריות מוכנות לתת את המאטצ'ינג, יש פה את ועידת התביעות שתמיד נותנים עזרה ומוכנים להיכנס לתקציב הזה.

ליה שמטוב: צריך לעשות הכל כדי שיתחילו במהירות רבה לבנות את הדיור הסוציאלי.

ליה שמטוב: אני לא מדברת על דירות שמוצאים אותן ומשפצים אותן, זה 600-500 דירות שמשרד הקליטה נותן לעולים חדשים.

ליה שמטוב: אנשים שגרים היום בשכירות וכשאני אומרת להם שכן יש עולים שקיבלו, זה לא עוזר להם, כי הם ממשיכים לשלם את שכר הדירה, 3,000-2,500 שקלים.

ליה שמטוב: אני רוצה לבקש מהוועדה על הקבוצה הזו לדבר עכשיו, זה פשוט מקרה בהול שצריכים לעזור לאנשים האלה.

ליה שמטוב: תודה רבה.

מרינה סולודקין: תודה לחברת הכנסת ליה שמטוב.

מרינה סולודקין: עכשיו אני נותנת את רשות הדיבור למדען הראשי של משרד הקליטה, זאב חנין, אחר כך חבר הכנסת רוברט טיבייב.

דב חנין: שלום לכולכם.

דב חנין: אני אולי אתחלק איתכם בכמה נתונים, שזה אולי יעזור לנו בדיון.

דב חנין: אנחנו מדברים, כפי שציין דר' ריגר, על שלושה מעגלים או מאגרים של אנשים שזקוקים לטיפול שלנו, גם טיפול של הממשלה ושל חברי הכנסת והמגזר השלישי, זאת אומרת ארגונים עולים, ואני מאוד שמח לראות פה נציגים של ארגונים שמאוחדים בחזית הכבוד ועוד ארגוני עולים וארגונים למען העולים ונראה לי שזה מפגש מאוד חשוב.

דב חנין: אני מקווה שחברת הכנסת מרינה סולודקין מסכימה איתי.

דב חנין: בהקשר הזה, כפי שאמרתי, אנחנו מדברים על שלושת המאגרים של קבוצות יעד.

דב חנין: קבוצת יעד אחת היא באמת ניצולי השואה, שזו הקבוצה שצריכה להיות בתשומת לב הציבורית כאנשים שלא רק זקוקים לתמיכה, אלא תורמים רבות לתודעה ולאידיאולוגיה של החברה הישראלית.

דב חנין: העולים בתוך הקבוצה הזאת צריכים להיות בתשומת לב באופן כפול ומשולש.

דב חנין: אם אנחנו נשווה מה שקורה בקרב החברה הישראלית כולה, גם שם המצב הוא לא מי יודע מה טוב כלפי ניצולי שואה, אבל בכל זאת החברה הישראלית כולה, זאת אומרת הדור הצעיר כבר למד לראות את דור הסבים וסבא רבא וסבתא לא כמסכנים ששורדים ורעבים ללחם, אלא כאלה שיודעים ואנשים במעמד, מעמד סוציו אקונומי לפחות סביר, פחות או יותר, שיודעים לספר ולהתחלק בחוויות לא רק שליליות, אלא גם חוויות חיוביות, עם הדור של הנכדים והנינים.

דב חנין: לא כך לעומת זאת בקרב יוצאי ברית המועצות, ולא רק ברית המועצות, בקרב העולים בכלל.

דב חנין: כנראה זה אחד מהעניינים שאנחנו צריכים לשים אותם בראש הפירמידה, שקבוצת האנשים שצריכים להעביר מסר חיובי, לא רק זיכרונות, אלא גם מסר חיובי, מסר מורלי, מבחינת המורל, המוסר, גם לדור שצומח פה בארץ.

דב חנין: הקבוצה השנייה, או המאגר השני, כפי שציינו פה החברים, אלה הפנסיונרים, מקבלי הקצבאות שהבעיה המרכזית בתוכם זה באמת בעיית הדיור.

דב חנין: כידוע היתה לי הזדמנות להתחלק איתכם באינפורמציה כבר לפני שנתיים.

דב חנין: לצערי הרב המצב לא השתנה באופן דרמטי, רק כרבע עולים ממזרח אירופה ושאר המדינות נהנים מדיור ציבורי, דיור סוציאלי כלשהו, בין 45%-40% הם אלה שלקחו משכנתאות ביחד עם ילדים או בתקופה שהם לא היו עובדים באותם שנים בארץ ועדיין משלמים משכנתאות ושאלה מאוד טובה היא איך הם סוגרים את החודש, ויותר משליש, בין 35%-30% הם אלה שנמצאים בשכירות.

דב חנין: ודאי וודאי זה לא מצב סביר שאפשר לחיות איתו במהלך של כל הדרך.

דב חנין: כמובן מה שעושה משרד הקליטה ומוסדות אחרים כדי לפתור את הבעיה, אותן אופציות לבניית 5,000 דירות, שהזכירה חברת הכנסת שמטוב, זה יכול לתת תאוצה, זאת אומרת גושפנקה מאוד מאוד חיובית, אבל צריכים להמשיך בעניין הזה.

דב חנין: הקבוצה השלישית, שכנראה אפשר להגדיר אותה, אני מקווה שאני לא אגזים, דר' איגר, אם אני אגיד שזה יכול להיות מה שנקרא פצצה מתקתקת, זה הדור של 40 פלוס.

דב חנין: זאת אומרת אלה שהגיעו לארץ בגיל 40-45, כמה שנים טובות עבדו בלי שום תנאי פנסיה וכולי, אבל בסופו של דבר, לקראת סוף הקריירה שלהם הגיעו לרמת חיים סבירה ונכנסו למידל קלאס הישראלי, אבל ברגע שהם יוצאים לפנסיה הם יורדים בצורה דרמטית ברמת החיים שלהם.

דב חנין: שלוש הקבוצות האלה; ניצולי שואה, פנסיונרים שנמצאים ללא דיור ציבורי ומשלמים משכנתאות או שכירות ואלה שיהפכו להיות פנסיונרים, אותם 200,000 איש שאוטוטו בשנים הבאות ייכנסו למאגר הפנסיונרים הישראליים, אלה הקבוצות המאוד משמעותיות.

דב חנין: הן משמעותיות חברתית, כלכלית ופוליטית, הם צריכים להיות במרכז תשומת הלב של הממשלה, של הכנסת ושל המגזר השלישי.

דב חנין: תודה.

מרינה סולודקין: תודה לזאב.

מרינה סולודקין: אני מאוד מעריכה ותומכת בניתוח שלו, של קבוצות שקשה להן בחברה הישראלית אפילו אחרי ובמיוחד אחרי 20 שנה של נוכחות שם.

מרינה סולודקין: ועכשיו אני נותנת את רשות הדיבור לחבר הכנסת רוברט טיבייב.

מרינה סולודקין: בבקשה.

רוברט טיבייב: תודה, גברתי היושבת ראש.

רוברט טיבייב: אני יודע שבכנסת ישראל זה לא נהוג לדבר ברוסית, אבל בכל מקרה יכול להיות ש---

קריאה: זה לא יהיה בפרוטוקול.

רוברט טיבייב: לפרוטוקול זה לא משנה, אני פשוט מבקש את זכות הדיבור בשפת האם של כל הנוכחים.

מרינה סולודקין: ממני אתה קיבלת.

רוברט טיבייב: (מדבר ברוסית).

רוברט טיבייב: אחר כך אני אתרגם את זה לעברית, אני מתנצל מראש, חשוב לי שהמסר יעבור לקהל היעד הרחב.

רוברט טיבייב: (מדבר ברוסית).

רוברט טיבייב: אני אתרגם בכמה מלים.

רוברט טיבייב: הנושא מאוד חשוב ולא רציתי להגיע לפה מכמה טעמים.

רוברט טיבייב: אני בוודאי מסכים עם זה שצריכים לפעול בשלושה המעגלים, הציבור, חברי הכנסת והממשלה.

רוברט טיבייב: לצערי הרב זה לא עובד מטעמים כאלה ואחרים, אנחנו נפגשים ומדברים והכל נשאר בדרג דיבורים ולצערי הרב לא מתקדם שום דבר.

רוברט טיבייב: כמו שאני רואה איפה הבעיה, הבעיה בתוכם, האדישות שלהם, זה מפריע, זה גם לא מספיק לחץ לחברי הכנסת ולממשלה.

רוברט טיבייב: שאלו אותי מה אני מציע?

רוברט טיבייב: לצאת לרחוב.

רוברט טיבייב: עוד פעם אני מתנצל וסלחו לי, ותודה גבירתי היושבת ראש.

רוברט טיבייב: ספסיבה.

מרינה סולודקין: אני רוצה לומר לכם שאחרי 15 שנה שאני בכנסת אני, לצערי הרב, צריכה לצדד בחבר הכנסת רוברט טיבייב, והיום כשהגעתי להפגנה שאתם עשיתם בחוץ, מול משרד ראש הממשלה ומשרד הקליטה, אמרתי שם שאני חושבת, אחרי כל הניסיון שיש, שאנחנו חייבים לתמוך בפעילות פוליטית, גם בכנסת וגם בממשלה, על ידי הפגנות המוניות.

מרינה סולודקין: לא רוצים בממשלה להחליט להשקיע בנושא של הדיור הציבורי, אפשר להשקיע וחייבים להשקיע אבל לא מסוגלים לעשות את זה בלי עידוד מצד של מפגינים.

מרינה סולודקין: בטח שחבל, שאחרי 20 שנה אנחנו חייבים להגיע לפעילות הפגנתית על יד משרדי הממשלה, אבל לצערי הרב, כדי לעשות מפנה דרסטי אנחנו חייבים לעשות את זה.

מרינה סולודקין: ניסיתי בכנסת להעביר את החוקים, החוק של הדיור הציבורי בשלוש גרסאות, הוא לא עבר.

מרינה סולודקין: יש חוקים בנושא של פנסיה לאלה שהגיעו אחרי גיל 45, וזה גם לא עבר, אז חייבים לתמוך, הציבור צריך לתמוך.

מרינה סולודקין: עכשיו אני מחזירה את רשות הדיבור ליושב ראש הוועדה, חברי הטוב, מר דני דנון, ועכשיו תורו של חבר הכנסת כץ, בגלל שצר לי לראות את כצל'ה שרוצה לדבר ולא נותנים לו.

מרינה סולודקין: חילופי יו"ר – היו"ר דני דנון

יעקב כץ: (מדבר ברוסית).

יעקב כץ: אנחנו גם נצליח, אנחנו ביחד.

יעקב כץ: בעזרת ה' אנחנו אמנם (רוסית), ואנחנו יכולים לנצח ויכולים להצליח.

יעקב כץ: הכל תלוי בנו.

יעקב כץ: אם אנחנו (רוסית), אפשר לנצח.

יעקב כץ: אז בעזרת ה' נעשה ונצליח.

יעקב כץ: תודה.

דני דנון: תודה רבה, כצל'ה.

דני דנון: אני חייב לציין שהרוסית שלך משתפרת מישיבה לישיבה.

דני דנון: אני רוצה לבקש מנציג משרד האוצר שנמצא איתנו, דב, בבקשה, התייחסות שלך לנושא, בייחוד לנקודה שאנחנו באים ואומרים באופן חריג, כחברי כנסת, לא מבקשים כסף, אנחנו מקדמים פה חקיקה שמתחייבים שאין לה עלות תקציבית וזה חוצה מפלגות.

דני דנון: השאלה שלי היא מה עמדת האוצר בנושא ההצעות שאנחנו מעלים פה, שאין להם עלות תקציבית.

דב בארי: ראשית כל צהריים טובים.

דב בארי: אני חושב שיש פה פורום מאוד נרחב ומאוד מכובד ואכן מגיעה כל ההערכה וההוקרה לכל האנשים שיושבים פה בחדר היום.

דב בארי: אני רוצה להגיד כמה מלות רקע.

דב בארי: אני חושב שאם הדיון הזה היה מתקיים לפני שנת 2007, לפני ארבע שנים, היינו נמצאים במקום אחד, במהלך ארבע השנים האחרונות ממשלת ישראל הקודמת והנוכחית פעלו רבות למען ניצולי שואה והשקיעו הרבה מאוד משאבים למען ניצולי שואה, כמובן בסיוע חברי הכנסת, בסיוע מספר חוקים שעברו ואנשים פה סביב ה שולחן היו מעורבים בהצעות החוק האלה.

דב בארי: אנחנו מדברים על תכנית ממשלתית, אנחנו מדברים על הגדלת קצבאות הזקנה והשלמת הכנסה בשני מיליארד שקלים ואנחנו מדברים גם על ועדת חקירה ממלכתית שבדקה את הסיוע למען ניצולי שואה, ועדת דורנר, וההמלצות שאומצו על ידי הממשלה בהחלטת ממשלה ושוב, בסיוע מחברי הכנסת.

דב בארי: באשר להצעות החוק, אני לא רוצה להתייחס פה להצעת חוק ספציפית כזו או אחרת.

דב בארי: יש פורום שבו הממשלה מתמודדת עם הצעות חוק וזה בוועדת שרים לענייני חקיקה ושם הממשלה מביעה את עמדתה ונותנת את מסקנותיה לגבי הצעות החוק השונות.

דב בארי: לגבי הצעת חוק פרטית, כזו או אחרת, עם עלויות ובלי עלויות, אני לא רוצה לשלוף מהמותן פה, כי אני לא יודע בדיוק לאיזה הצעת חוק מתייחסים.

דב בארי: אני מכיר מספר הצעות חוק בנושא, חלקן עם עלויות מאוד מאוד גדולות, למרות כל מה שנאמר בהן, אבל, שוב, אני לא בטוח שזה הפורום.

דני דנון: יש שני נושאים מהותיים, אחד זה הנושא הפנסיוני.

דני דנון: יש ציבור גדול מאוד במדינת ישראל בלי פנסיה, בעיה מהותית, והציבור הזה גדל ככל שהזמן עובר.

דני דנון: לזה יש עלות תקציבית גדולה מאוד.

דני דנון: הנושא השני זה נושא ההכרה בניצולי ופליטי שואה, שהם רוצים מעמד מוכר שיאפשר להם לגשת לוועידת התביעות, יאפשר להם לגשת למדינות אירופה, להתארגן.

דני דנון: זה נושא ההכרה שהוא נושא שהוא בלי עלות תקציבית.

דב בארי: לנושא הראשון, נושא הפנסיה, תחום האחריות במשרד האוצר, באגף התקציבים, הוא לא לעניין תשלומים פנסיוניים.

דב בארי: אני קצת לא רוצה שיתפסו אותי פה בלשון.

דב בארי: אם יש עלויות, צריך לבדוק, אבל מעבר לזה אני כן יודע שהסיוע של מדינת ישראל, הביטחון הסוציאלי שניתן במדינת ישראל ניתן באמצעות הסיוע האוניברסלי של קצבאות הזקנה והשלמת הכנסה למי שנזקק לה וזה המישור העקרוני, שם, ולכך זה מיועד.

דב בארי: לעניין הכרה והוקרה.

דב בארי: אני חושב שאני הייתי רוצה לחבר את זה יחד עם מיצוי זכויות, וגם כאן נעשים הרבה מאוד צעדים ברשות לזכויות ניצולי השואה, שעברה שינוי ארגוני מאוד מאוד גדול, וגם במשרד לאזרחים ותיקים שגם פועל להכרה ולהוקרה של ניצולי שואה.

דב בארי: אני יודע שיש להם תכנית שמתוקצבת, תכנית מאוד גדולה, שפוגשת את אותם אנשים---

מרינה סולודקין: למה הקרן לרווחת ניצולי השואה לא עובדת?

דב בארי: הקרן לרווחה זה נושא אחר לחלוטין, זה לא גוף ממשלתי, זה גוף שזוכה לתמיכה ממשלתית וגם על זה אפשר להרחיב את הדיבור.

דב בארי: אבל רק עוד משפט על הכרה והוקרה.

דב בארי: כמו שאמרתי, המשרד לאזרחים ותיקים ממומן, יש לו תכניות שבהן באים בני נוער ובאים מתנדבים לבתים של ניצולי שואה.

דב בארי: למיטב ידיעתי לפי כל ההגדרות לצורך העניין, לא ניכנס פה לעניינים פרטניים, הם באים ומעניקים להם תעודה וזה כולל טקסים, כולל גם טקסים שהרשות לזכויות ניצולי השואה עושים למען ההכרה וההוקרה.

דב בארי: נושא מאוד מאוד חשוב, שדווקא שם אני חושב שממשלת ישראל בסדרה של החלטות ממשלה כן נותנת פתרון.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לקרוא למר שלמה גור, סגן נשיא ועידת התביעות, בבקשה.

שלמה גור: אדוני היושב ראש, אנחנו מדברים היום על הכרה והוקרה לניצולי השואה ופליטי השואה, וכבר בכך יש איזה שהיא הבחנה שהיא בעייתית, משום שהתייחסו כאן כאילו זה מכלול אחד.

שלמה גור: ואכן במדינת ישראל כשאנחנו מדברים, אנחנו מדברים על כ-200,000 ניצולי שואה.

שלמה גור: הרוב הגדול של אותם ניצולי שואה הם בעצם פליטי שואה, וישנה הבחנה ברורה מבחינת חוקי מדינת ישראל למה זכאים ניצולי שואה ולמה זכאים פליטי שואה.

שלמה גור: זו הבחנה ברורה בזכויות, בהטבות, ולכן אני חושב שהיעד, ואני חושב שמה שאדוני היושב ראש דיבר עליו, הצעד הראשון הוא ההכרה ולכך יהיה המשך.

שלמה גור: נוצר מצב אבסורדי שממשלת גרמניה מכירה בפליטי השואה כנפגעי הנאצים---

דני דנון: אתה יכול לפרט?

דני דנון: ההכרה במה מתבטאת בכסף?

דני דנון: תפרט סכומים.

שלמה גור: כתוצאה מהמשא ומתן של ועידת התביעות עם ממשלת גרמניה, שנמשך כמה שנים טובות, בשנת 1980, עם תחילת היציאה של הראשונים מברית המועצות לשעבר, התחילו לצאת לעבר המערב ב-1980, וממשלת גרמניה החליטה להעניק, באמצעות ועידת התביעות, מענק חד פעמי לאותם אלה שאינם ניצולי השואה בהגדרה המצומצמת, אלא לפליטי השואה, והיום הסכום עומד על כ-2,550 ומשהו יורו.

שלמה גור: ההכרה הזאת פותחת בפני אותם פליטי שואה את כל אותם שירותים הניתנים במימון או בתקצוב של ועידת התביעות, משום שמרגע שהם הוכרו, זה פותח בפניהם את היכולת לקבל את אותם שירותים סוציאליים שוועידת התביעות תומכת בהם, אם זה שעות הסיעוד, שזו המסה הגדולה של הכסף, שעות הסיעוד לניצולים נזקקים התלויים במידה רבה בזולת, אם זה השירותים הנפשיים שמסופקים באמצעות 'עמך', אם זה סבסוד החברות או ההשתתפות במרכזי יום, אם זה התמיכה בסבסוד בקהילות התומכות.

שלמה גור: מכל הדברים האלה בעצם, כתוצאה מאותו מענק חד פעמי, הם יכולים ליהנות, ואלה הסכומים הניתנים באמצעות ועידת התביעות.

שלמה גור: מה שקורה למעשה, וכאן, אם אדוני יקבל, אני חושב שישנו עיקרון על שיכול להנחות אותנו, יש לו עלויות כספיות, אין לי שום ספק בכך, אבל אני חושב שזה המפתח.

שלמה גור: והמפתח הוא, אכן ישנה דיפרנציאציה וצריכה להיות דיפרנציאציה בפיצוי לגבי סבל העבר.

שלמה גור: היינו, מי שעבר את השואה במקומות הקשים ביותר, במחנות, בגטאות, צריך לקבל באמת יותר, ואכן כך נוהגים.

שלמה גור: אבל כשאנחנו עוברים לשירותים הסוציאליים ומסתכלים על מצבם היום, ברגע שהאדם נכנס דרך אותו שער של נפגע נאצים, תקרא לו ניצול, תקרא לו פליט, נפגע נאצים, ברגע שחצית את השער הזה, אני חושב שהשירותים הסוציאליים צריכים להיות דומים, ופה אנחנו מדברים על אותם שירותים למימון התרופות, ואנחנו מדברים על אותם דמי הבראה, או דברים אחרים שניתנים.

שלמה גור: מדברים על ההטבות הסוציאליות שצריכות להיבחן על פי הצורך היום ולא על פי הסטטוס בעבר.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני מתנצל בפני החברים דוברי הרוסית, שלא נערכנו לתרגום לרוסית.

דני דנון: בעתיד נחשוב על פתרון יצירתי, אבל אם יש מישהו מהדוברים שרוצה לדבר ברוסית, אז חבר הכנסת כץ יתרגם לי ולמרינה.

דני דנון: דר' אברהם שרנופולסקי, בבקשה.

אברהם שרנופולסקי: מחר אנחנו מציינים יום שחור בהיסטוריה של העם היהודי, יום פריצת הנאצים לשטחים של ברית המועצות לשעבר ותחילת השמדת היהודים בברית המועצות לשעבר.

אברהם שרנופולסקי: נכון להיום בישראל חיים 200,000 נפגעי שואה, אלה שהיו במחנות ריכוז ובגטאות וגם אלה שברחו מהנאצים, שנקראים פליטים.

אברהם שרנופולסקי: הם סבלו אז, בתקופה של מלחמת העולם השנייה, והם סובלים עכשיו.

אברהם שרנופולסקי: הם סובלים עכשיו מחיסרון תשומת הלב כלפיהם מממשלת ישראל.

אברהם שרנופולסקי: בזמנו ממשלת גרמניה הקימה שלוש קרנות, קרן סעיף 2, שמאפשר לאסירי מחנות ריכוז וגטאות לקבל רנטה חודשית, וגם קרן שמאפשרת לפליטי השואה לקבל 5,000 מרקים.

אברהם שרנופולסקי: לדעתנו, כל הסיוע לא מאפשר לכסות אפילו חלק קטן ממה שהם איבדו בחיים שלהם, הם איבדו בריאות, הם איבדו קרובי משפחה, הם איבדו רכוש ועוד ועוד.

אברהם שרנופולסקי: זאת אומרת עכשיו לדעתנו יש צורך להמשיך משא ומתן עם ממשלת גרמניה על הגברת הסיוע.

אברהם שרנופולסקי: קודם כל הייתי רוצה לומר כל הכבוד לוועידת התביעות שהשיגה תוצאות כל כך טובות, אבל זה לא מספיק, צריך להמשיך את העבודה שאנחנו צריכים אותם.

אברהם שרנופולסקי: עם כל זאת, מה נותנת לניצולי השואה ממשלת ישראל?

אברהם שרנופולסקי: ממה שאנחנו שמענו פה וממה שאנחנו יודעים, כמעט כלום.

אברהם שרנופולסקי: זה אי מוסרי שעדיין לא קיים חוק לניצולי השואה, אי מוסרי שעדיין הרבה מאוד פליטי שואה ואסירי מחנות ריכוז וגטאות עומדים בתור לקבלת דיור ציבורי, אי מוסרי שהקרן לרווחה מתחילת השנה הפסיקה לסייע לקניית תרופות, אי מוסרי שבאותו זמן שממשלת ישראל הגדילה שכר מינימום לעובדים, הממשלה לא הגדילה קצבאות, משום שקצבת זקנה צמודה לשכר המינימום, השאלה למה הממשלה לא עשתה את זה.

אברהם שרנופולסקי: אנחנו יודעים שממשלת ישראל קיבלה החלטה לבנות 5,000 יחידות דיור ציבורי.

אברהם שרנופולסקי: כל הכבוד לשרת העלייה והקליטה סופה לנדבר, כל הכבוד למר נתניהו ראש הממשלה, אבל צריך לקחת בחשבון שבניית דיור סוציאלי דורשת זמן רב ואף אחד לא חשב על האנשים שמחכים לדיור.

אברהם שרנופולסקי: יש צורך להגדיל גם את הסיוע לשכר דירה וזה מה שאנחנו צריכים לעשות.

אברהם שרנופולסקי: אני מבקש עוד מלה אחת, אנחנו מבקשים שכל האנשים האלה, ועדת העלייה והקליטה, ייקחו, על מנת לדון בזה יותר במפורט.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: אני רוצה לקרוא לגב' גיטה קויזמן מעמותת ניצולי שואה, מחנות ריכוז וגטאות.

דני דנון: גיטה, אם את יכולה לתת לנו דוגמאות ספציפיות של בעיות ומצוקות שאת נחשפת אליהן בפעולה היומיומית שלך.

גיטה קויזמן: תודה רבה.

גיטה קויזמן: קודם כל רציתי להתחיל דווקא מהסיום, ממה שמר שרנופולסקי אמר.

גיטה קויזמן: אני 38 שנים בארץ, כאשר אני עליתי ארצה, רק שלוש שנים הייתי עולה חדשה, אחרי שלוש שנים הייתי כבר ממש אזרחית מדינת ישראל, היתה לי דירה, לא חשוב איזה אבל היה לי גג על הראש, היתה לי עבודה ויכולתי להרגיש את עצמי בבית.

גיטה קויזמן: היום, כעבור 20 שנה אנחנו קוראים לאנשים עולים חדשים, למה, חברים?

גיטה קויזמן: מפני שהם נשארו עולים חדשים באותה גדר, אין להם דירה, הם לא מרגישים בבית, הם מרגישים זרים.

גיטה קויזמן: אנחנו צריכים לדאוג להם וזו אחת הבעיות שאני חושבת שאנחנו זקוקים להם.

גיטה קויזמן: לא יכול להיות שאדם בן 80 פלוס, אני מתייחסת רק לניצולי שואה, אחרי 20 שנה הם צריכים לעבור מדירה לדירה, כל מספר שנים להחליף את זה, ואנחנו יודעים שזה לא פשוט, ולא נדבר על המצב הכלכלי שאפילו אלה שמקבלים הטבות שמנו אותם, הם עדיין לא אנשים עשירים ולא יכולים להרשות לעצמם.

גיטה קויזמן: אנחנו לא רואים בנייה בכלל בארץ.

גיטה קויזמן: כבר נאמר לפניי שלא מתכננים שום בנייה ציבורית בשביל אנשים.

גיטה קויזמן: בונים לאנשים עשירים שהם יכולים לבוא לקבלן, לשלם כמה מיליוני שקלים ולקבל דירה ולהמשיך לגור.

גיטה קויזמן: לאנשים מבוגרים, מסכנים, זקנים, אף אחד לא דואג.

גיטה קויזמן: דבר שני, רציתי להתייחס גם לזה שאנחנו רוצים לפליטי שואה לקרוא ניצולי שואה.

גיטה קויזמן: אני שואלת אתכם, הם כל כך רוצים להיות ניצולי שואה, מה, זה כזה כבוד גדול?

גיטה קויזמן: לא, הם רוצים להיות כי הם רוצים להיות תחת זהות בדויה, מפני שהזהות הזו תעזור להם איכשהו להציל את המצב הכלכלי שלהם.

גיטה קויזמן: זה הכל.

גיטה קויזמן: אנשים שמקבלים היום, בודד 2,700 שקלים---

דני דנון: גיטה, מבחינה כספית, מה המשמעות של ההבדל בין פליט לניצול היום, שאת אומרת שהם מתחזים כדי לקבל.

גיטה קויזמן: אני לא יודעת מה הוא, אבל אני יודעת שנכון שהוא משמעותי.

גיטה קויזמן: הוא משמעותי מפני שפליטי שואה לא מקבלים את ההטבות שמקבלים ניצולי שואה.

דני דנון: מישהו פה יכול להגיד לוועדה מה המשמעות מבחינה כספית?

גיטה קויזמן: כבר אמר שלמה גור על דיפרנציאציה, אבל זה לא אומר שאנחנו בתור אזרחי מדינת ישראל לא צריכים לדאוג להם, הרי אנחנו לא דואגים להם.

גיטה קויזמן: כמו שאמרתי, אין להם דירה, אין להם הטבות, אין להם שום דבר והאחריות היא עלינו.

גיטה קויזמן: הם באו לישראל, הם אזרחי מדינת ישראל ובתור אזרחי מדינת ישראל אנחנו חייבים לדאוג להם, ולא חשוב איזה תווית אנחנו נדביק להם.

גיטה קויזמן: האמת, הם לא ניצולי שואה, הם פליטי שואה, הם אולי פליטי מלחמה, מפני שיש הבדל ענק, ואני יכולה לדבר על זה בלי סוף, בין ניצולי השואה לפליטי השואה, ובסוף אני רוצה לתת רק דוגמה אישית שלי מהמשפחה.

גיטה קויזמן: מי שנשלח על ידי הקומוניסטים לסיביר בזמן מלחמת העולם השנייה חזר הביתה, אמא שלי שהיתה בת 22 לא חזרה מגטו, מפני שיש הבדל בין הגטו לבין סיביר.

לודמילה: (רוסית).

מרינה סולודקין: תרגמתי לראש הוועדה.

דני דנון: אני אתרגם בקצרה.

לודמילה: (רוסית).

דני דנון: תודה רבה, לודמילה.

דני דנון: אני אתרגם בקצרה.

דני דנון: לודמילה מנתניה תיארה בקצרה את המצב של הילדים שהתבגרו ויושבים פה בקהל ויש עוד עשרות אלפים שהיו ילדים בתקופת השואה והיום גרים בעוני מחפיר, למרות שיש להם השכלה גבוהה.

דני דנון: היא בעצם תיארה את מה שאנחנו מדברים עליו בוועדה, אבל מנקודת מבטה האישית והכואבת.

דני דנון: אני רוצה לבקש מגב' רחל ביאלה, יושבת ראש הוועדה לתיקוני חקיקה בעמותה הפרלמנטרית.

דני דנון: יש עמותה פרלמנטרית בראשות יושב ראש הכנסת.

דני דנון: את יכולה לדווח לנו היום על הדברים שאתם מקדמים?

רחל ביאלה: כן, בהחלט.

רחל ביאלה: אני מתייחסת לנושא של הישיבה הזאת, שהוא הצדעה לניצולי ופליטי השואה ומעקב אחר הטיפול בהם ואני רציתי להתריע על יחס שרירותי ומנוכר בכל מה שנוגע לתמיכה בניצולי השואה.

רחל ביאלה: לשאלתך, במה אנחנו עוסקים עכשיו.

רחל ביאלה: אנחנו הגשנו, במסגרת השדולה למען ניצולי השואה, הצעת תיקון לחוק כדי להחזיר לחוק את עובדי הכפייה.

רחל ביאלה: בכמה מלים, תולדות העניין הזה.

רחל ביאלה: ב-2007 הממשלה ביקשה לחוקק חוק להטבות על ניצולי מחנות וגטאות שהגיעו אחרי 53'.

רחל ביאלה: כידוע אלה שהגיעו אחרי 53' הם לא נכללים.

רחל ביאלה: הממשלה החליטה אכן לתת להם הטבות של 1,600 שקלים לחודש ועוד כמה הטבות יותר קטנות.

רחל ביאלה: הקריטריונים היו; עובדי עבודת פרך ועובדי כפייה שהוכרו על ידי הקרן הגרמנית והאוסטרית וקיבלו תשלום עד פעמי.

רחל ביאלה: כנראה שהממשלה נבהלה מהמספר הרב שהיא תצטרך לממן ולכן בהחלטה נוספת חתכה את עובדי הכפייה.

רחל ביאלה: פשוט הוציאה את שתי המלים האלה 'עובדי כפייה', והם אכן לא נכללו בחוק.

רחל ביאלה: התברר שהם תקצבו 8,000 עובדי פרך אבל נמצאו בחיים רק 2,300, אז במקום לומר, אם כך בואו נחזיר לחוק גם את עובדי הכפייה, שמספרם עכשיו כ-600, לא עשו את זה.

רחל ביאלה: כשהחוק הגיע לקריאה שנייה ושלישית, חברת הכנסת אביטל התנגדה וביקשה לא להעביר את החוק, אבל הופעל עליה לחץ על ידי רפי איתן בשעתו ועל ידי השר הרצוג, שקודם כל לחוקק את החוק הזה ואחר כך יתקנו ויכניסו לחוק גם את עובדי הכפייה, אבל לא נעשה מאומה.

רחל ביאלה: מה שאנחנו עכשיו מבקשים, על ידי השדולה, להחזיר לחוק את עובדי הכפייה.

רחל ביאלה: כאן, חבר הכנסת דנון, אני רוצה שתשמע מה התירוצים של משרד האוצר ומשרד המשפטים שמהווים מכשול לחקיקת החוק.

רחל ביאלה: הם טוענים פשוט טענה שקרית, אני לא יכולה אפילו להגדיר אותה כטענה הזויה, אלא כטענה שקרית, שאם יכניסו את עובדי הכפייה לחוק יבואו גם אנשים אחרים שיטענו שהם עובדי כפייה ומספרם יהיה 90,000 ולכן זה תקציב שהם לא יכולים לעמוד בו.

רחל ביאלה: ובכן השקר הרי בולט כאן, בסך הכל ישנם 600 איש שעונים על הקריטריונים שהוכרו על ידי הקרן הגרמנית ועל ידי הקרן האוסטרית וקיבלו תשלום ראשון.

רחל ביאלה: אז איך יכולים לבוא אנשים נוספים ולהיכלל בחוק?

רחל ביאלה: הרי זו ממש טענה שקרית.

דני דנון: מעלים את זה בכל נושא שאנחנו מביאים.

רחל ביאלה: השאלה מה עושים.

רחל ביאלה: הנה, חבר הכנסת כץ קצת עודד אותי בדברים שלו כשהוא אמר, הכל תלוי בנו ואנחנו נילחם ונצליח.

רחל ביאלה: אדרבה, תציעו מה לעשות.

רחל ביאלה: מגיעים פקידים ממשרד האוצר וממשרד המשפטים ונימוקים שקריים, אחר כך אומרים 'אנשי המקצוע טוענים'.

רחל ביאלה: אני רוצה לקרוא לכם, זה לא דבר חדש, מה שאריק שרון אמר על הפקידות הזאת: 'אני, אריק שרון, שר בכיר בממשלת ישראל, נכשלתי במאבקי נגד נערי האוצר.

רחל ביאלה: שום תכנית לא תזכה למימוש ללא הסכמתם והם, בעלי אופק צר וממוקד בתורות כלכליות אקדמיות ובעלי אינטרסים אישיים, שולפים תמיד את מטרת המחץ העילאית, כביכול, צמצום החוב הלאומי'.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני חושב שזה ציטוט חזק ונסיים בזה.

דני דנון: מר יהודה דוידוב, יד עזרה לישראל.

יהודה דוידוב: צהריים טובים.

יהודה דוידוב: אני מייצג, נכון להיום, את הקואליציה העולמית שהביאה הסכמה חד משמעית אחרי החלטה מסוימת שאנחנו הולכים לתמוך בסיוע ועזרה לכל פליטי מלחמת העולם השנייה וגם לניצולי השואה.

יהודה דוידוב: מבחינתנו ניצולי השואה ופליטי השואה כולם נפגעים, ההבדל עכשיו שכל ניצולי השואה סבלו הרבה יותר וכל מי שעזבו מקומות מגורים ומאות אלפים נהרגו עד שעברו את מקומות המגורים.

יהודה דוידוב: על השאלה שלך, ידידי יושב ראש הוועדה, דני דנון, ההפרש הוא משמעותי בכסף.

יהודה דוידוב: מדובר בין 4,000 ל-5,000 שקל.

דני דנון: זה בין 2,000 ל-6,000 שקלים?

יהודה דוידוב: אפילו יותר, לא 6, אבל מ-3,500 עד 6,000 שקלים.

יהודה דוידוב: זה הפער בין התקציבים עכשיו.

יהודה דוידוב: כשאנחנו עוברים ברחבי הארץ ורואים עכשיו את הפליטים, הם נמצאים במצב סוציו אקונומי קטסטרופלי, כי הם עבדו 20, 15 שנים פה בארץ, לא היה חוק פנסיה, אז ברגע שהם נכנסו לפנסיה הם נתקלו בכל מיני בעיות, בעיות בריאותיות, דיור וכולי וכולי, כי רובם גרים בשכר דירה, אז התברר שלפעמים הם נמצאים במצב של לקנות תרופה או אוכל.

יהודה דוידוב: לא יכול להיות מצב במדינת ישראל היום שיהודים נמצאים במצב כל כך קשה.

יהודה דוידוב: לא יכול להיות.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לבקש ממר אלכס סלסקי, יועץ ראש הממשלה נתניהו, שעוסק בנושאים שקשורים לתקשורת הרוסית ולמגזר הרוסי, להתייחס לדברים.

דני דנון: בבקשה, אלכס.

דני דנון: אתה יכול לדבר ברוסית.

אלכס סלסקי: צהריים טובים.

אלכס סלסקי: (רוסית).

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: אני מבקש מדר' עירית אברמסקי, שהגיעה במיוחד מ'יד ושם', לומר מספר מלים בקצרה.

דני דנון: בבקשה, דר' אברמבסקי.

עירית אברמסקי: תודה רבה.

עירית אברמסקי: רציתי לומר שכל הנושא של פליטי שואה, נושא שהוזנח על ידי חוקרי שואה תקופה ארוכה, בעצם עלה על הפרק לאחרונה בעקבות פרסום הספר ב-2009 שנקרא 'הפינוי', הפינוי הבלתי ידוע.

עירית אברמסקי: המושג פליטי שואה, גם במסגרת תולדות השואה, הוא נושא חדש, מפני שהוא שובר מיתוסים.

עירית אברמסקי: למעשה מדובר בפינוי, אווקואציה ברוסית, שהתחיל לאחר הפלישה של הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 ומדובר היה, ככה חשבו עד אז, שזה פינוי מסודר של מפעלי תעשייה סובייטיים שהוקמו מחדש בעורף בצורה מסודרת וזה היה המיתוס ולכן הם יכלו בעקבות זה להשיב מלחמה שערה.

עירית אברמסקי: אבל למעשה זה לא היה פינוי, אלא זאת היתה בריחה בכאוס, הימלטות בחופזה ובלבול ללא שום תכנון, כאשר היהודים שנמלטו מהאזורים הכבושים שכבר היו בידי הנאצים נמלטו ממש ברגע האחרון מציפורני הכורת וממש נמלטו מציפורני השואה.

עירית אברמסקי: חלקם הוחזרו על ידי החיילים הסובייטים בחזרה מערבה ולא נתנו להם לעבור מזרחה ולכן הם נספו.

עירית אברמסקי: זסה פרק מאוד חשוב שהסובייטים לא נתנו לסובייטים להינצל.

עירית אברמסקי: זה נושא אחד.

עירית אברמסקי: נושא שני שמאוד חשוב לגבי האוואקואציה, לגבי הפליטים האלה, שכאשר הוקמו מפעלי התעשייה בעורף, הם תרמו רבות למאמץ המלחמתי במסגרת מפעלי התעשייה, במסגרת האקדמיה למדעים.

עירית אברמסקי: שוב, זה פרק לחלוטין לא ידוע, עד כמה היהודים היו חשובים בתחום הזה.

עירית אברמסקי: הנושא הנוסף, החשוב, שפה הועלה, אני מניחה, זה התלאות של ילדים ומבוגרים בעורף.

עירית אברמסקי: רובם היו ילדים, היה שם רעב הרבה יותר דווקא בעורף המלחמתי מאשר בחזית, כי הכל היה למען החזית, וכל המזון היה בשביל החיילים, בשביל לנצח את האויב.

עירית אברמסקי: דווקא בעורף היהודים סבלו יותר.

עירית אברמסקי: אפשר היה לומר אוקי, מה הביג דיל?

עירית אברמסקי: זה בסך הכל כמו כולם, אבל דווקא בעורף היהודים שנמלטו מאוקראינה, מבילורוס, אפילו דרך פולין לעורף הרוסי, הם הגיעו בפעם הראשונה לאזור ששם האוכלוסייה המקומית אף פעם לא ראתה יהודים מעולם ואז הם סבלו מאנטישמיות ובמיוחד חשוב הנושא של סבל ילדים, ומכל הסיבות הללו זה פרק בלתי ידוע בתולדות השואה והיום אנחנו, בעקבות העדות הקולקטיבית---

דני דנון: יש לך מספרים, היקפים?

עירית אברמבסקי: אנחנו מדברים בערך מתוך 11 מיליון של מפונים, מינימום 25% היו יהודים.

דני דנון: ומתכם ילדים שהיום חיים?

עירית אברמסקי: מתוכם ילדים, אנחנו מדברים על, לפחות בארץ, מאות של ילדים.

קריאה: בארץ כנראה בהגדרה של פליטים בסביבות 120,000.

עירית אברמסקי: כל הסיפור הזה של פליטי שואה הוא חדש.

עירית אברמסקי: אצלנו היום ב'יד ושם' המחקר קיבל את ההחלטה האסטרטגית שפליטי שואה זה חלק מהסיפור הכולל, להבין את כל מה שקרה ב-1941.

דני דנון: תודה רבה לדר' עירית אברמסקי מ'יד ושם'.

דני דנון: אני אבקש מוויטלי, ששם המשפחה שלך לא קל, גריגורנקו, סגן ראש תנועת יד ערים, קודם כל טוב לראות צעירים גם בחדר שמעורבים ופעילים, לומר מספר מלים ולהסביר מה הביא אותך לפה, ויטלי.

ויטלי גריגורנקו: קודם כל להגיד שזה מאוד חשוב בשבילי להיות פה וכל הנושא הזה מאוד חשוב בשבילי.

ויטלי גריגורנקו: (רוסית).

ויטלי גריגורנקו: אני רוצה להוסיף כמה מלים על תנועת יד לערים.

ויטלי גריגורנקו: (רוסית).

קריאה: אני חשבתי שאני נמצא בכנסת ישראל ומדברים פה רוסית?

ויטלי גריגורנקו: לא, אני מדבר עברית.

דני דנון: סליחה, אני אפשרתי למי שרוצה לדבר ברוסית, לדבר ברוסית.

דני דנון: בבקשה.

ויטלי גריגורנקו: קודם כל אני מדבר על הבעיה גם של הדור שלנו כצעירים.

ויטלי גריגורנקו: רוב הצעירים לא מקבלים עזרה מההורים, אצלנו פה בישראל, ובגלל זה הם חייבים לעבוד קשה ולפרנס את עצמם, יש עליהם גם לימודים וגם מגורים, שזה בדרך כלל שכירות, וגם לעזור להורים שלהם, שהם כבר ותיקים ולא עובדים בגלל גיל מבוגר.

ויטלי גריגורנקו: זה גורם לרוב הצעירים לעבוד יותר מדי במקום ללמוד, במקום לקבל השקעה גבוהה ולפתח את כל הפוטנציאל שלהם בחיים.

ויטלי גריגורנקו: כשמדינה לא מטפלת בזקנים, זה גם פוגע בצעירים, וכמו שאמר דר' גנאדי, זו בעיה של ארבעה דורות וזה באמת ככה.

ויטלי גריגורנקו: אני עוד רוצה להוסיף שכשאנחנו דואגים לעתיד שלנו, אנחנו חייבים לדאוג לעתיד של הוותיקים שלנו.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חברת הכנסת מרינה סולודקין, בבקשה.

מרינה סולודקין: אפשר לדבר ברוסית לפני הציבור?

דני דנון: קצר.

מרינה סולודקין: (רוסית).

מרינה סולודקין: אני אמרתי שראש הממשלה צריך לדעת שקיימות הבעיות האלה.

מרינה סולודקין: הוא התחיל לפתור אותן, אבל זה לא מספיק.

מרינה סולודקין: אני מאוד חוששת שיהיה פיצוץ.

מרינה סולודקין: (רוסית).

מרינה סולודקין: אני התחלתי היום מהפגנה של אנשים שאחר כך הגיעו לכאן.

מרינה סולודקין: הדיור הציבורי, סיוע בשכר דירה, גודל של קצבאות, זה מאוד חשוב.

מרינה סולודקין: חבר הכנסת דנון, אנחנו חייבים כוועדה, אני ואתה, וזה לא חשוב שאני באופוזיציה ואתה בקואליציה, יהיה פיצוץ חברתי, צריכים לפתור את הבעיות.

דני דנון: אני רוצה ברשותכם להקריא את הודעת ההחלטה.

דני דנון: אני מתנצל, יש עוד הרבה אנשים שביקשו לדבר, אנשים נכבדים ביותר.

דני דנון: אנחנו נקיים ישיבות המשך.

דני דנון: ברשותכם, אני מקריא את החלטת הוועדה: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות מצדיעה לניצולי ופליטי השואה.

דני דנון: סבלם של ילדי השואה משאיר את אותותיו עד היום ורבים מילדי השואה חיים היום במצוקה כלכלית קשה.

דני דנון: הוועדה תקדם חקיקה בנושא ההכרה במעמד פליטי השואה.

דני דנון: הוועדה מתריעה על פצצת הזמן בדמות מאות אלפי חסרי זכויות פנסיוניות.

דני דנון: הוועדה קוראת לממשלה ליזום תכנית ממשלתית רב שנתית לבניית דיור ציבורי לזכאים ומציעה פתרון פנסיוני לעולים שעלו מעל גיל 40.

דני דנון: הוועדה תקיים ישיבת המשך בנושא חשוב זה.

רחל ביאלה: אני מצטערת, אבל איתך בכל מה ש אמרת, אבל אתה לא מכניס את האנשים שהגיעו לכאן בזמן שהמדינה קמה ויש לנו אנשים שהם בדיור של עמיגור ועמידר והם אנשים זקנים וחולים והם בקומה רביעית בתנאים מחפירים.

דני דנון: אז אנחנו נעלה את הנושא הזה לדיון בישיבת ההמשך.

דני דנון: לא דיברנו על זה היום, נדון בזה בישיבת ההמשך.

דני דנון: תודה רבה לכולם שהגעתם.

דני דנון: הישיבה נעולה.