ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 173, 2011-06-09 12:00

דני דנון: אני מתכבד לפתוח ישיבה של ועדה של הכנסת, ועדת עליה, קליטה ותפוצות.

דני דנון: הועדה הגיעה היום לקריית מלאכי, ואנחנו שמחים מאד שאנחנו יורדים גם אל השטח, ולא רק אתם מגיעים לכנסת.

דני דנון: הועדה מגיעה לשמוע את ההישגים, את הצרכים, את האתגרים, ואני מודה לראש העירייה, מוטי מלכה, שמארח אותנו היום, יחד עם הצוות וחברי מועצת העיר שנמצאים פה.

דני דנון: אני ...

דני דנון: מרינה סולודקין מגיעה לרוב הסיורים.

דני דנון: חבר הכנסת דניאל בן סימון הוא מגיע לסיורים בקריית מלאכי.

דני דנון: זה בפרוטוקול של הישיבה.

דני דנון: אני מברך אותך שאתה הגעת.

דני דנון: אנחנו מאד שמחים שהצטרפת אלינו היום.

דני דנון: אני אבקש מראש העיר, מוטי מלכה, לפתוח.

דני דנון: בבקשה אדוני ראש העיר.

מוטי מלכה: שלום לכולם וברוכים הבאים, ליושב ראש, לחברי הכנסת, ועדת הקליטה.

מוטי מלכה: אני חושב זאת הועדה השנייה שמבקרת אצלנו אחרי ועדת חוץ וביטחון שהייתה, אומנם לא בקריית מלאכי, אבל הייתה באזור שלנו, וישבנו בצורה מרוכזת, וישר כוח על היוזמה הזאת, זה דבר חשוב מאד לבוא ליישובים ולראות את העניינים האלה.

מוטי מלכה: אני רוצה לומר כמה מילים על נושא הקליטה בכלל, וקליטה בקריית מלאכי בפרט.

מוטי מלכה: בקריית מלאכי, אפשר לומר, ב – 30 שנה האחרונות מעל 60 אחוז מהתושבים שלה הם עולים שעלו בשנים האלה.

מוטי מלכה: כאשר הריכוז של העולים האלה בקריית מלאכי היו ריכוזים מאד מאד גבוהים.

מוטי מלכה: אם נדבר, אני לא רוצה להלאות אתכם וללכת אחורה, אבל אם נדבר רק על התקופה, רק על העלייה של הקהילה הנפלאה, הקהילה האתיופית, אנחנו בקריית מלאכי עומדים על 17.3 אחוז, שאחרינו זה ערים אחרות, תיכף נראה במצגת, ותבינו את הפער ואת החוסר שוויון, והקושי בקליטה של העולים.

מוטי מלכה: אני ברשות

מוטי מלכה: כם רוצה לפתוח באיזה שהיא מצגת קטנה, ולאחר מכן אני אפרט יותר.

דני דנון: בשמחה.

מוטי מלכה: קריית מלאכי, כמו שאתם רואים היא ממוקמת בלב המדינה.

מוטי מלכה: אם אנחנו לוקחים את המפה של מדינת ישראל וחוצים אותה לשניים, קריית מלאכי נמצאת בלב המדינה, ממש במרכז.

מוטי מלכה: עיר שהוקמה לפני 61 שנה בערך.

מוטי מלכה: עיר שתמיד קלטה עולים, מיום היווסדה ועד לימים האחרונים האלה ממש.

מוטי מלכה: יש בקריית מלאכי 5,600 בתי אב, כאשר מי שרואה כאן את המפה של קריית מלאכי, יחד עם השטחים שאנחנו הולכים היום לפתח בקריית מלאכי, נתחיל בשטח פה למעלה, מה שנקרא פה: שכונת האירוסים באורות, אנחנו בונים כ – 500 יחידות כבר נמצאים בבנייה.

מוטי מלכה: אנחנו כבר בונים אחרי תב"ע מאושרת, הכל מסודר.

מוטי מלכה: אנחנו פה בונים באחוזת.

דני דנון: מה יהיה שם?

דני דנון: בנה ביתך?

מוטי מלכה: בנה ביתך.

מוטי מלכה: פה בנה ביתך.

מוטי מלכה: פה זה בנה ביתך.

מוטי מלכה: כאן אנחנו בונים 3,000 יחידות בערך של אחוזת רוקנר, זה יזם מארצות הברית, שכבר יש לו היתרים ראשונים, הוא קיבל כבר היתרים ל – 400 היחידות הראשונות.

מוטי מלכה: הוא כבר מתחיל לעלות לשטח.

מוטי מלכה: באישורים, התב"ע מאושרת, והכל מוכן ומאורגן, למעט השינוי תב"ע שזה התוספות, שנמצא כרגע במחוזית לקראת הסיום של העניין הזה.

מוטי מלכה: כאן זה המחנה הצבאי.

מוטי מלכה: פה אנחנו בונים 1,450 יחידות דיור.

מוטי מלכה: אנחנו ב – 13 לחודש יוצאים כבר במכרז של 800 יחידות ראשונות שיוצאים פה בשטח שהצבא כבר פינה, על ידי משרד השיכון.

מוטי מלכה: אנחנו מדברים כאן על "נאות הכפר" אנחנו פה עושים שינוי תב"ע על הקטע הזה, והופכים אותו לשכונה של אנשי קבע וקצינים.

מוטי מלכה: הוא היה עד עכשיו רווי, אנחנו באמצע שינוי התב"ע של העניין הזה, וכאן, אם אנחנו רואים את כביש 3, כביש 3 שמגיע מכיוון תל אביב, מסמיה, לכיוון אשקלון, ופה זה כביש 40 שממשיך לכיוון באר שבע, יש לנו כאן שטח של 1,154 דונם של פארק תעשיות.

מוטי מלכה: שיווקנו כבר 300, אפשר לומר 400 דונם ראשונים, ואנחנו, בגלל קשיים של משרד התחבורה במחלפים, וכו' אז אנחנו תקועים עם זה.

מוטי מלכה: אבל אני מקווה שבימים הקרובים.

דני דנון: באר טוביה ...

מוטי מלכה: פה זה שלנו מבאר טוביה.

מוטי מלכה: באר טוביה זה השטח שלהם פה.

מוטי מלכה: הם נמצאים בין, האזור תעשייה שלי פה, העיר שלי פה, האזור תעשייה שלהם זה פה, ביני לבינם הגשר.

מוטי מלכה: אתה חוצה פה כביש של , עד רוחב, אתה עובר מאשכול 4 לאשכול 9.

מוטי מלכה: צריך להבין את העניין הזה.

מוטי מלכה: אבל אני לא אלאה אתכם בעניינים האלה.

מוטי מלכה: זה הולך במלחמות אחרות.

דני דנון: לא, אנחנו רוצים לדעת איפה זה נמצא כרגע.

מוטי מלכה: אנחנו כרגע, אנחנו, דיברתי עם השר, השר ביקש שאנחנו נכין ועדת גבולות, הוא יתמוך בזה בצורה חיובית.

מוטי מלכה: אנחנו בהכנה של העניין הזה.

מוטי מלכה: אני מאמין שלקראת שנת העבודה של 2012 אנחנו נהיה בעיצומו של העניין הזה.

מוטי מלכה: אני נבחרתי לראשות העיר לפני 7 וחצי שנים, וממש עם כניסתי, בימים הראשונים של הכניסה לתפקיד קבעתי לי פה חזון, חזון שלי, ...

מוטי מלכה: עיר שמהווה מרכז מוניציפאלי וכלכלי אזורי חזק.

מוטי מלכה: עיר שמובילה את תושביה לאיכות בחינוך, וחינוך לאיכות.

מוטי מלכה: וקריית מלאכי היא עיר חזקה ... במדינת ישראל, כאשר המוטו המוביל של כל העניין הזה, גם מקשר בין הכל זה הנושא הזה של עיר שמובילה את תושביה לאיכות בחינוך וחינוך לאיכות.

מוטי מלכה: אנחנו השנה זכינו בפרס החינוך הארצי על כל מערכת החינוך היישובית, ותיכף נדבר בהמשך על העניין הזה.

מוטי מלכה: כמו שאמרתי בתחילת הדברים, העיר קריית מלאכי, 17.3 אחוז מהתושבים שלה הם עולים מהקהילה האתיופית.

מוטי מלכה: קהילה מצויינת, וכאשר 8.1 אחוז, הבא אחרי זה עפולה, ביחס לתושבים, אז תבינו מה קרה כאן על יישוב חלש שמטילים כזאת כמות של אנשים, איך הוא יכול להתפתח ולראות את הדברים האלה.

מוטי מלכה: החינוך היסודי בבית הספר אצלנו בעיר הוא, כמו שאתם רואים, בית ספר "" ... של שני בתי ספר ממלכתיים: "נצח ישראל" ו"עציון", ו"הראל" ממלכתי דתי.

מוטי מלכה: יש לנו חב"ד בנים וחב"ד בנות שזה של חב"ד.

מוטי מלכה: "ישורון" שזה של האגודה, ו"בית יוסף" שזה של ש"ס.

מוטי מלכה: כאשר, כמו שאתם רואים, כמות העולים מעולי אתיופיה בתוך בתי הספר היא די גבוהה.

מוטי מלכה: היום זה כבר ירד, אבל פעם זה, אני זוכר לפני 7 שנים זה עמד על 63, 70 אחוז.

מוטי מלכה: היום כבר אנחנו מדברים 39 אחוז, 34 אחוז, ו – 43 אחוז בבית הספר התורני ב"עציון".

מוטי מלכה: בתיכון "אמי"ת" ובתיכון ...

מוטי מלכה: יש לנו 3 בתי ספר: תיכון כללי, רב תחומי של רשת עמל.

מוטי מלכה: תיכון אמי"ת, בית ספר "בית חנה" לבנות של חב"ד, כאשר ב"אמי"ת" 47.5 אחוז הם מעולי הקהילה.

מוטי מלכה: צריך להבין שאחד הדברים שגרמו לעניין הזה שהיה לנו קשה מאד לעשות את האינטגרציה ולחלק אותם בתוך בתי הספר זה הנושא של המימסד הדתי שאמר שילד שאחרי גיור, שלא מגיע לבית ספר כזה, לוקחים לו את התעודה, וההורים פחדו מהעניין הזה, ואז הם רשמו אותם, והיינו צריכים להילחם בעניין הזה, וגם לשכנע את ההורים שאין להם מה לפחד מצד אחד, ומצד שני – גם לעשות אינטגרציה יותר מלאה, כי אני חושב כמה שתהיה אינטגרציה יותר מלאה, ככה אנחנו מצליחים הרבה יותר.

מוטי מלכה: כמות העולים, כמו שראית מקודם, פשוט על פי החתכים.

מוטי מלכה: בעל יסודי זה 1,359, כאשר מתוכם 21 אחוז הם עולים.

מוטי מלכה: בגני הילדים, מתוכם זה 15 אחוז הם עולים, מתוך 1,100.

מוטי מלכה: בבתי הספר היסודיים אנחנו רואים שזה 21 אחוזים בכללי.

מוטי מלכה: זה בא, אם אני מפזר את זה לכל בתי הספר.

מוטי מלכה: בנושא הזה של החתך, התפלגות לפי בתי אב, לפי הארץ מוצא – 47 אחוז בתי אב שהם מאתיופיה.

מוטי מלכה: יש לנו 34 אחוז זה ברית המועצות, בוכרה וקווקז זה יכול להיות בפנים, אבל כשאנחנו מדברים על זה אנחנו מכניסים גם את חב"ד לעניין הזה.

מוטי מלכה: ארצות הברית – רציתי להגדיל את זה, אבל לא הולך.

מוטי מלכה: יותר מאחוז אחד לא הולך לנו.

מוטי מלכה: התפלגות מספר העולים לפי ארץ מוצא – הקהילה האתיופית זה 2,131.

מוטי מלכה: בוכרה – 1,134.

מוטי מלכה: ארצות שונות – זה 2,204.

מוטי מלכה: ברית המועצות – 1,297.

מוטי מלכה: סך הכל עולים – 4,766, מתוך 20 אלף, זה כמעט אנחנו עומדים על משהו כמו 20, 25 אחוז.

מוטי מלכה: עלות השנתית של תכניות העולים, כמו שאתם רואים, בנוסף לזה שיש לנו ...

מוטי מלכה: שנכנס ומתחיל לעבוד היום בעיר, אנחנו מדברים על סך הכל תקציב של 9.5 מיליון שקל, שזה כולל את תכנית החינוך, את מוקד הקליטה, את תכניות הרווחה, את המוקד, המיוחדים לקליטה, שזה כסף קטן יחסית, ושיקום שכונות, שזה עוד, של תנופה בעיקר בחינוך, זה 300 אלף שקל.

מוטי מלכה: קודם כל לפי גילאים ובתי אב, לא אלאה אתכם, אבל אתם רואים את הסיפור הזה בעולי חבר העמים זה הכחול, ועולי אתיופיה זה הצהוב, לפי נשים – זכרים, נערות בגילאים.

מוטי מלכה: איזה גיל את, כל אחד 9 – 18, מ – 18 עד 25, וכן הלאה.

מוטי מלכה: סך הכל המשפחות בטיפול הם.

דני דנון: מקרב יוצאי אתיופיה כמה מטופלים ברווחה?

מוטי מלכה: אתיופיה יש לנו, יפה, כמה?

יפה גולן: 787 משפחות.

דני דנון: מתוך כמה משפחות ביישוב?

יפה גולן: למעשה 86 אחוז מטופלות.

מוטי מלכה: סך כל דורשי עבודה גם מעולי אתיופיה ... כי אני תיכף אסביר כמה מילים על זה יותר מאוחר, אבל אז תבין הכמות היא קטנה יחסית, זה 284.

מוטי מלכה: יש לנו פה כמה תכניות שאנחנו פועלים בתחום הזה, כמו "אשת חיל" בבית חיל, וכו', וכו', על מנת ליישם את האנשים האלה בתוך העבודה כמה שיותר מוקדם.

מוטי מלכה: יש פה איזה שהוא סרט שחבר שלי עשה.

מוטי מלכה: אתם מכירים אותו?

מוטי מלכה: [הקרנת סרט]

מוטי מלכה: אני חושב שהסרט הזה, הסרט הזה הוא לפני 6 שנים.

מוטי מלכה: המצב היה קשה מאד.

מוטי מלכה: היה קשה מאד.

מוטי מלכה: נמצא פה גדעון מהרי, חבר מועצת העיר.

מוטי מלכה: היה גם לפניו, יחד איתו שלמה יאיו, וגם בלניש, אתם יודעים באיזה מצבים היינו יוצאים לעולים בשביל לעזור ולסייע, ובאיזה מצבים, ולא היה ממי לקבל סיוע, לא במשרד הקליטה, ולא בשום משרד אחר.

מוטי מלכה: לצערי.

מוטי מלכה: אני הזמנתי יום אחד את שרת הקליטה לכאן ב – 12 וחצי בלילה התקשרתי בשביל להביא גם את המנכ"ל וגם לראות איך אנשים חיים בבית.

מוטי מלכה: היה מצב שבלתי נסבל.

מוטי מלכה: אי אפשר היה להאמין שבני אדם, בשנות ה – 2000 יכולים לחיות בכזה מצב.

מוטי מלכה: זאת אומרת, מה שנאמר כאן הוא בעצם נאמר מתוך כאב, לא ידעתי איפה הסרט הזה יגיע, אבל הדברים האלה נאמרו, ואני אומר לכם שמאז הסרט הזה הוקרן גם בערוץ 2, גם בערוץ 10 ראיתי, גם בערוץ 8, ואני חושב שהיום זה מקבל משנה תוקף.

מוטי מלכה: אבל צריך להבין שהפעילות שנעשתה כאן.

דני דנון: מה הטענה?

מוטי מלכה: עכשיו אני אגיד מה נעשה שם.

מוטי מלכה: תיראו, עזבו את המצגת עכשיו, אני רוצה לדבר קצת מתוך, תיראו, הסיפור הזה כשאני ראיתי אותו, אני ידעתי שבשביל לטפל בעניין הזה צריך להיות פה איזה טיפול הוליסטי, טיפול כוללני.

מוטי מלכה: טיפול שמטפל בפרט, במרכז העשייה, וכולם עובדים סביבו.

מוטי מלכה: אני באתי מהצבא, אני השתחררתי ב – 97', 98' מהצבא, ככה שידעתי מה כור ההיתוך הכי טוב שיכול להיות זה הצבא, ואני דיברתי אז עם הרמטכ"ל בזמנו, ועם שר הביטחון, והצלחנו להביא לפה גרעיני נח"ל.

מוטי מלכה: הבאנו גרעיני נח"ל, שכרנו להם בתים בתוך השכונות האלה שאנחנו מדברים עליהם.

מוטי מלכה: הם גרו בתוך השכונות, הם פעלו בתוך השכונות, הם היו בתוך השכונה 24 שעות.

מוטי מלכה: פעם בבוקר זה היה בבית הספר, אחרי הצהרים במתנ"ס, ובערב הם היו עם התלמידים בשכונה שבה הם היו נמצאים בפנים.

מוטי מלכה: אני הצלחתי להביא את כל משרדי הממשלה ביחד לפעול בצורה הוליסטית כאשר השלב הראשון שהתחלנו זה: הילד במרכז העשייה.

מוטי מלכה: הצלחנו לרתום לכאן את הג'וינט ואת הסוכנות היהודית, וביחד שהתחלנו לפעול התחיל להיות כאן דברים אחרים לגמרי.

מוטי מלכה: ואתן לכם דוגמה: לפני 7 שנים היה מצב שכל נערה עולה, ולא משנה מאיפה, היו מגיעים לפה מרהט, לוקחים אותה באוטו, ומחזירים לי אותה או אחרי שנה, או אחרי שנתיים עם ילד או עם שניים, ובזה נגמר הסיפור, וזורקים אותה פה, ואני צריך לגדל את הילד, לשים את הילדים בבית הספר, אני צריך לטפל בהם, אני צריך לדאוג להם לחלב, אני צריך לדאוג להם מ – א' עד ת', מה שלא תפקיד של ראש עיר, אבל כשראיתי שהבעיה היא כזאת, הייתי חייב להיות מעורה בתוך העניין הזה.

מוטי מלכה: אנחנו פתחנו פה בית חם לנערה.

מוטי מלכה: עשינו מיפוי וזיהינו את הפוטנציאל של הנערות החלשות בתחום הזה, והצלחנו לעשות להם בית חם לנערה, שהיינו לוקחים אותה מבית הספר מיד אחרי הלימודים, מביאים אותה למקום, נותנים להם סדנאות, נותנים להם חוגים, נותנים להם הכשרות.

מוטי מלכה: מכינים איתם שיעורי בית.

מוטי מלכה: אוכלים, ורק ב – 11 בלילה מעמיסים אותם על רכב מחלקים אותם לבתים בחזרה, על מנת שהבדואים לא יבואו ולא יתפסו אותם, לא ייקחו אותם.

מוטי מלכה: הקמנו משטרה שכונתית של החבר'ה של הקהילה.

מוטי מלכה: גם של הרוסים, גם של האתיופים, בעיקר של הותיקים שפעלו בתוך השכונות.

מוטי מלכה: כי כשאתה בא שאתה רואה נערה שיושבת בתוך רכב עם בדואי, ואתה עוצר אותה, שוטר עוצר אותה, לא יכול להגיד לה: מה את עושה כאן?

מוטי מלכה: היא אומרת לו: מי אתה?

מוטי מלכה: אני לא שואלת אותך בכלל.

מוטי מלכה: מי אתה שתגיד לי מה לעשות?

מוטי מלכה: אבל כשאחד שמכיר, הוא רוסי, אם זאת רוסיה, או אתיופי אם זאת אתיופית, או ותיק אם זאת ותיקה, ואומר לה, היא רק רואה אותו היא בורחת.

מוטי מלכה: היא לא יכולה לעמוד במקום.

מוטי מלכה: ולאט לאט הצלחנו להוריד את העניין הזה.

מוטי מלכה: לקחתי את כל תקציב שיקום שכונות ואמרתי: את כל התקציב הזה במקום לפזר אותו פה, 400 אלף שקל, פה 200 אלף שקל, לקחנו את שכונת הרצל וויצמן, אבל הרצל כבר סיימנו אותו ברוך השם, ועשינו שיקום מלא לכל השכונה הזאת.

מוטי מלכה: ואני רוצה שאחר כך תעשו סיבוב, אם יהיה לכם זמן, ותיראו, קודם תיראו תמונות שלפני ותיראו תמונות של אחרי, תיכף במצגת, אז תיראו איך פעלנו בעניין הזה.

מוטי מלכה: אז הפעילות הזאת נעשתה מאד מאד אינטנסיבית, מאד מאד עקבית, עם משנה סדורה, ברורה, והדברים האלה לאט לאט התחילו לעלות על דרך המלך, ואני אומר לכם שהיום אני גאה, אני גאה על הנוער של בני הקהילה האתיופית.

מוטי מלכה: יש לנו היום ביניהם קצינים קרביים, יש לנו בסיירת מטכ"ל אחד עכשיו שנמצא שם בפנים.

מוטי מלכה: יש לנו סטודנטים שלומדים לעריכת דין.

קריאה: רפואה.

מוטי מלכה: ברור.

מוטי מלכה: ויש לנו כמה נערות שלומדות רפואה, ששמנו אותם, ונמצאות כבר בשנה שלישית ורביעית, ואני חושב שהקהילה האתיופית עברה פאזה.

מוטי מלכה: עברה ממצב של התאקלמות קשה, למצב שהם התחילו לקחת אחריות על העניין הזה וללכת קדימה.

מוטי מלכה: אני לקחתי את כל הנושא של המנהיגות המקומית הקהילתית והעצמתי אותה על ידי חוגים, על ידי סדנאות, על ידי פעילות בתוך העניין הזה, וזה לאט לאט הרים אותנו בצורה טובה ומסודרת.

מוטי מלכה: התכניות, כמו שאני לא רוצה ... כל התכניות שעשינו, רק מה שאמרתי, תכנית ... להורים, וכו', זה פחות חשוב.

מוטי מלכה: מי שירצה, כל אחד קיבל מאיתנו כזה דבר, זה מופיע בפנים, כל המצגת הזאת נמצאת בעניין הזה.

מוטי מלכה: מגדלור – שלקחנו את הנוער האתיופי והרוסי גם, חלק גדול מזה לא ... ושמנו אותם בתכנית, מנהלת המגדלור נמצאת פה, יפה גולן, שזה עובד עם על"ם, עם עמותת על"ם.

מוטי מלכה: פועל בצורה מצויינת.

מוטי מלכה: זה ילדים שמגיעים מיד אחרי הבית ספר ופועלים בפנים.

מוטי מלכה: הדבר הנוסף הוא, שזה הדבר החשוב ביותר מבחינתי בכל העניין הזה, בנוסף לתכניות האלה, זה הנושא של החינוך לבני העדה האתיופית.

מוטי מלכה: יש לנו כאן את בית ציפורה של אלי ויזל, שאנחנו שותפים 50:50 אחוז בפעילות של העניין הזה, יחד עם הג'וינט בפנים, יש תכנית שנקראת: "אופק לבגרות", שפועלת עם התלמידים האלה.

מוטי מלכה: אנחנו הצלחנו להביא את בני הקהילה שנמצאים בתכנית אופק לבגרות ל – 86 אחוז הצלחה בבגרות.

דני דנון: כמה משתתפים?

מוטי מלכה: משתתפים זה 180.

מוטי מלכה: עכשיו, מה קרה לנו ב"אופק לבגרות"?

מוטי מלכה: יש תכנית מצויינת - אופק לבגרות – שעשתה לנו פה מהפכה במערכת החינוך.

מוטי מלכה: לוקחים את התכנית ועובדים על פי חסרים, וכל מה שאתה רק רוצה.

מוטי מלכה: בא היום הג'וינט ואומר: טוב, ... לבגרות, אני יוצא מזה.

מוטי מלכה: למה?

מוטי מלכה: יש לכם הצלחה, זה בסדר.

מוטי מלכה: אני יורד מהעסק הזה.

מוטי מלכה: אמרתי לו: תשמע, אם אתה יורד מפה, אני מוציא אתכם עם כל התכניות שלכם החוצה.

מוטי מלכה: אתם לא תהיו כאן.

מוטי מלכה: זו תכנית שמוכיחה את עצמה, ריבונו של עולם, שפועלת.

מוטי מלכה: כשאני נותן שליש, משרד הקליטה נותן שליש, והג'וינט נותן שליש.

דני דנון: הם יצאו?

מוטי מלכה: הם רוצים לצאת.

מוטי מלכה: וקרן ויזל שותפה בעניין הזה.

מוטי מלכה: אני שלחתי את אלי ויזל, פגשתי אותו שלשום בירושלים לעניין הזה, נפגשנו במלון "המלך דוד" שילך לדבר עם מנדבר שלא יורידו.

מוטי מלכה: ופה אני צריך את העזרה שלכם, חברי ועדת הקליטה.

מוטי מלכה: אם אנחנו רוצים באמת.

דני דנון: מדובר על תקציב 2012?

מוטי מלכה: 2011 ו – 2012.

מוטי מלכה: כי זה דבר שבמהות של העניין הזה, של הצלחה של העניין הזה.

מוטי מלכה: ואם אנחנו לא נעשה את הסיפור הזה, תראה, בנושא שאנחנו מדברים על 5 יחידות מתמטיקה, אתה אמרת פעם, בן סימון, שמעתי אותך אומר שמקריית מלאכי יש שני תלמידים שיש להם 5 יחידות בגרות במתמטיקה, פיזיקה, אתה זוכר?

דניאל בן-סימון: שלושה.

מוטי מלכה: שלושה.

מוטי מלכה: תראה, אנחנו עולים לאט לאט.

דניאל בן-סימון: אנשים אמרו לי: לא יכול להיות.

דניאל בן-סימון: יש מציאות ויש תדמית.

דני דנון: הסרט שלך יוצר תדמית.

מוטי מלכה: תראה, כמו שאמרתי לך מודל העבודה, שותפים רבים, ... יחדיו.

מוטי מלכה: אנחנו הקמנו את התכנית הזאת עם הג'וינט, ועליה בעצם הפעלנו את כל משרדי הממשלה.

מוטי מלכה: כולם.

מוטי מלכה: ללא יוצא מהכלל, כאשר, כמו שאמרתי לכם, כולם בשולחן אחד: המתנ"ס, התעסוקה, הרווחה, החינוך, השכונה עצמה, כן?

מוטי מלכה: והיה פה טיפול בכל שכבות הגילאים במשפחה, מהילד הקטן שזה מגיל אפס, אנחנו קראנו לזה: תכנית פאקט שפעלה עד גיל 14, מגיל אפס עד 14, ואחר כך דיברנו, פעלנו בשיתוף פעולה כזה או אחר מלידה ועד בגרות, זה פועל בצורה מצויינת, וזה הביא את השינויים המיוחלים שדיברתי עליהם.

מוטי מלכה: אם אנחנו לפני 7 שנים אחוז הבגרות בבתי ספר שלנו התיכוניים עמד על 32 אחוז ממוצע, אנחנו השנה עברנו את ה – 75 אחוז.

מוטי מלכה: יש לנו בית ספר שעברנו אותו, יש בית ספר קצת פחות.

מוטי מלכה: בית ספר "אמי"ת" שהוא היה הכי נמוך, היום הוא עומד על 84 אחוז.

מוטי מלכה: זה השכונה שלפני, מה שדיברנו מקודם.

דני דנון: וואו!

מוטי מלכה: זה היה לפני.

מוטי מלכה: וזה אחרי.

דני דנון: באיזה תקציבים זה שופץ?

מוטי מלכה: זה תקציבים שבעיקר של שיקום שכונות, ותקציבים של העירייה שנתנה, של תב"רים שלנו שהכנסנו לפנים.

דני דנון: התב"רים מותר לך בבניין עצמו?

מוטי מלכה: לא, רק מסביב, רק בציבורי.

מוטי מלכה: לא יכול לנגוע במבנה.

מוטי מלכה: מה שבפנים זה רק על ידי משרד השיכון.

מוטי מלכה: בנוסף לזה אין שום תקציב.

דני דנון: אבל משרד השיכון התקציב שלו זעום.

דני דנון: זעום.

דני דנון: זה מדובר על מיליון 300 שקל לשנה.

דני דנון: לקריית מלאכי?

דני דנון: שזה ממשיך?

קריאה: הסכום הזה ימשיך.

מוטי מלכה: כן, ימשיך.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

מוטי מלכה: עכשיו, אלה הפעילויות בגילאים: עד גיל 3.

אללי אדמסו: זה התכנית חומש, לא?

מוטי מלכה: חומש?

מוטי מלכה: לא.

אללי אדמסו: לא חומש?

עמי ימיני: הפיזי?

עמי ימיני: הפיזי לא.

עמי ימיני: יש לנו, סליחה רק שניה, יש לנו בניין אחד בדרך כלל, שהוא מה שנקרא זה יכול להיות רחוב שיש בו רוב עולי אתיופיה.

מוטי מלכה: עכשיו תיקחו, תסתכלו רגע מגיל 13 עד 18, לפני הסוף, יש כאן את פרוייקט עזריאלי שפועל, של דנה עזריאלי, דוד עזריאלי, שפועל כאן ולוקח את התלמידים החלשים, את ההקבצות החלשות בבית הספר, ומנסה להעביר אותם מהקבצה יותר נמוכה להקצבה יותר גבוהה.

מוטי מלכה: יש לו הצלחה עילאית.

מוטי מלכה: ממש רצינית בתחום הזה.

מוטי מלכה: מגדלור שפועל, כמו שאמרתי מקודם, קבוצת מנהיגות, קבוצת אתלטיקה, סדנת מוסיקה, קבוצת טיפוח החן, פרוייקט מלכות המדבר, אומץ, קדם עתידי, בית נובע שפועל, נוער בונה עיר, שפועל.

מוטי מלכה: ... השכלה גבוהה שפועלת כאן.

מוטי מלכה: קידום הנוער, מועדוני נוער, ומוכנות לצה"ל.

מוטי מלכה: אנחנו גם גייסנו השנה, אין לנו משתמט אחד.

מוטי מלכה: קיבלתי עכשיו מכתב.

דני דנון: מה המספרים של מתגייסים וכמה מסיימים את השירות?

מוטי מלכה: יש לנו נתונים מצויינים.

מוטי מלכה: הנתונים שלנו ממש ממש מעולים.

מוטי מלכה: אנחנו מתוך בתי הספר שלנו הגיוס הוא כמעט 98 אחוז, 99 אחוז.

מוטי מלכה: השנה לא היה לנו אף משתמט.

מוטי מלכה: כולם הגיעו כמו שצריך.

מוטי מלכה: אחוז המסיימים את השירות הוא מעל 86 אחוז.

דני דנון: הם מסיימים את השירות?

מוטי מלכה: וכאשר היום, ככל שהשנים חולפות, אנחנו, הנושא של, אני עובד יותר עם "אחרי" בנושא של שירות איכותי וקצונה.

מוטי מלכה: זאת אומרת, גם יחידות קרביות וגם ...

מוטי מלכה: מה עוד שאני באתי מהצבא אז יש לי גם את ההשפעה על העניין הזה שאנחנו מנסים להוביל, ואני עוקב אחרי הסיפור הזה, ואנחנו בכיוונים הנכונים.

מוטי מלכה: אני מאד שבע רצון.

מוטי מלכה: מאד שבע רצון.

אללי אדמסו: לגבי עולי אתיופיה, מה נחוץ יחסי לכלל האוכלוסייה?

מוטי מלכה: תראה, קודם כל, קודם כל בנושא, אמרתי לך שאני גאה, ואני לא סתם גאה.

מוטי מלכה: למה אני גאה?

מוטי מלכה: כי אחוז הקרביים והקצונה בקרב עולי אתיופיה הוא גדול לעין שיעור ביחס.

מוטי מלכה: יש פה.

שמעון עמר: יש לנו זינוק בעלייה.

מוטי מלכה: רוב האתיופים הם, כן.

שמעון עמר: שזה בעיקר מתבטא במהלך השירות שלהם, ומיד אחרי שהם משתחררים מטפלים בהם אם זה ללימודים אקדמאיים, וכל הדברים האלה.

מוטי מלכה: היה כמה סיפורים מאד מאד יפים.

מוטי מלכה: אנחנו לקחנו ילד אחד בשם פנחס.

מוטי מלכה: אתם זוכרים את פנחס?

מוטי מלכה: ילד שהיה במיץ של הזבל.

מוטי מלכה: כן?

מוטי מלכה: היה בסמים, היה האלוהים ישמור.

מוטי מלכה: ולקחנו אותו, ודיברנו איתו ושכנענו אותו, ועבדנו עליו, ונתתי לו מפה עד להודעה חדשה, הצלחתי להביא אותו לצבא.

מוטי מלכה: הצליח להתגייס לצנחנים.

מוטי מלכה: סיים קורס מ"כים בצנחנים, כן?

מוטי מלכה: והיום הוא מדריך נוער.

מוטי מלכה: זה הצלחה מסחררת עם ילד שבאמת אם לא היינו שמים לו לב, הוא היה הולך.

דניאל בן-סימון: מוטי, בשינוי שמתחולל בקריית מלאכי, מה חלקה של המדינה?

דניאל בן-סימון: ומה חלקם של הארגונים החיצוניים: עזריאלי, דנקנר, ג'וינט?

דניאל בן-סימון: כמה המדינה מושקעת בשינוי?

מוטי מלכה: תראה, 75 אחוז זה המגזר השלישי, והמדינה היא משהו כמו 20 עד 15 אחוז.

מוטי מלכה: אם הייתי סומך על המדינה לא הייתי עושה כלום.

דניאל בן-סימון: זאת אומרת שזה, כלומר, מה שקורה עכשיו.

מוטי מלכה: חד משמעית.

דניאל בן-סימון: המדינה יכולה להגיד: אנחנו.

מוטי מלכה: תראה, בסוף, בסוף כשאתה בא אליהם אז אומרים לך: תשמע, מי שלח לך את הג'וינט?

מוטי מלכה: אני שלחתי לך את הג'וינט, אבל המדינה כמדינה היא לא.

דניאל בן-סימון: זה הכי חבל.

קריאה: אנחנו עשיתי.

מוטי מלכה: כן, כן, אנחנו עשיתי.

מוטי מלכה: תראה, השנה לדוגמא, נכנסה תכנית חומש, מה שלא היה לפני כן.

מוטי מלכה: עכשיו, זה יבוא לידי ביטוי בשנים הבאות.

מוטי מלכה: עוד אין לי את הכלים לבחון את זה.

דני דנון: העיר היום סגורה מבחינת קליטת עולים מאתיופיה, נכון?

מוטי מלכה: העיר היא לא נמצאת בפריפריה בכלל.

מוטי מלכה: אנחנו היום, מסתכלים עלינו כמו רמת השרון ורמת אביב.

מוטי מלכה: זאת אומרת, אנחנו מסודרים, ברוך השם.

מוטי מלכה: עיר לתפארת מדינת ישראל.

דני דנון: לא, אבל אני היום עכשיו יוצא ממרכז קליטה, אני לא יכול לבוא לממש את המענק שלי בקריית מלאכי?

מוטי מלכה: לא.

מוטי מלכה: אין משכנתאות לעולים בקריית מלאכי.

מוטי מלכה: לא משנה מאיפה אתה בא.

מוטי מלכה: לא משנה מאיפה את בא, כי האוכלוסייה.

דני דנון: ומגיעים היום, או.

מוטי מלכה: לא, לא מגיעים.

מוטי מלכה: גם אין עולים היום.

דני דנון: היום אנחנו עולים לארץ כל שנה כ – 3,000 עולים.

מוטי מלכה: כן.

מוטי מלכה: לא מגיעים.

קריאה: לא לפה.

מוטי מלכה: אני רוצה לומר לכם דבר אחד.

מוטי מלכה: למה אני אומר לכם שהקהילה היא מיוחדת?

מוטי מלכה: אנשי הקהילה הבינו את המשמעות של העניין הזה.

מוטי מלכה: את זוכרת?

מוטי מלכה: אני באתי לועדת הקליטה, באתי עם חברי הקהילה שאמרו: לא להביא לפה.

מוטי מלכה: אי אפשר יותר לעשות.

מוטי מלכה: כי הסכום הוא אפס.

מוטי מלכה: הסכום הוא אפס.

מוטי מלכה: כמה שתביא יותר, האנשים מקבלים פחות.

מוטי מלכה: והבינו את העניין הזה, והם סייעו, והם שמעו את זה מהם.

מוטי מלכה: הרבה פעמים אני אמרתי איזה מילה, באו אלי ועדת הקליטה, הזמינו אותי, אם הועדות היו מגיבות כמו שהגיבו איתי באותו יום, המדינה שלנו הייתה אחרת לגמרי.

מוטי מלכה: אני אמרתי משהו בערב, אני בא 10 בבוקר הייתי בועדה.

קריאה: נכון.

קריאה: נכון מאד.

דני דנון: תודה.

מוטי מלכה: אנחנו עוד ברשותכם, יושבת פה מנהלת בית ספר "נצח ישראל".

מוטי מלכה: מנהלת בית ספר "נצח ישראל".

מוטי מלכה: בית ספר "נצח ישראל" זה בית ספר ממלכתי דתי, שכמו שאמרתי בגלל המימסד הדתי רוב התלמידים הגיעו לשם, המצב של בית הספר הזה היה בג'אנטים, מה שנקרא.

מוטי מלכה: היה שם מעל 64 אחוז עולים, בני עולים.

דני דנון: 78.

מוטי מלכה: ואנשים ברחו.

מוטי מלכה: הותיקים ברחו משם: מה?

מוטי מלכה: אני לא רוצה.

מוטי מלכה: ולקחה המנהלת הזאת, שקוראים לה אילה חג'ג', לקחה את הבית ספר הזה והפכה אותו לשם דבר במדינת ישראל.

מוטי מלכה: באים היום מכל, במשרד החינוך, מכל הערים בארץ, כולל משלחות שמגיעות מחו"ל, לקחת את הבית הספר הזה וללמוד מודל של פעילות.

מוטי מלכה: בבקשה אילה.

אילה חג'ג': שלום לכולם.

אילה חג'ג': כאמור, רוב הדברים, פחות או יותר, נאמרו באופן זה או אחר.

אילה חג'ג': רק אנחנו, יחד עם אנשים הנפלאים שיושבים פה, תוך איגום משאבים מכסימלי הוכחנו שבחינוך אין דבר בלתי אפשרי.

אילה חג'ג': בית ספר כמו שלי בארץ, בתי ספר כאלה נסגרו במקומות שונים, חברי הועדה בטח חקרו ולמדו.

אילה חג'ג': בית הספר הקלאסי המפורסם בנתניה, ואחרים.

אילה חג'ג': 78 אחוזים יוצאי אתיופיה.

אילה חג'ג': בית ספר במדד טיפוח ב'.

אילה חג'ג': ממש ברוב הסולם ברמה ארצית.

אילה חג'ג': בית ספר בעל סטיגמה קשה מאד.

אילה חג'ג': הפכנו אותו מבית ספר אדום במיצ"ב, למי שלא מבין בזה, אז זאת אומרת זה בית ספר שהכל אדום.

אילה חג'ג': אדום זה נקרא: נכשל במתמטיקה, בשפה, במדעים, באנגלית ובאקלים מיטבי, זאת אומרת, באקלים חברתי גם בזה הוא היה אדום.

אילה חג'ג': זאת אומרת, לא הייתה נקודת אור אחת.

אילה חג'ג': הפכנו בית ספר עתיר עולים לבית ספר מוביל קליטת עלייה.

אילה חג'ג': סמל לקליטת עליה איכותית בארץ, ומעבר לכך היום מודל לבתי ספר מובילים פדגוגיה איכותית.

אילה חג'ג': זאת אומרת, זה לא אני נותנת לנו את התואר, משרד החינוך ומינהל החינוך הפדגוגי שנה שעברה בחר מתוך 1,600 בתי ספר יסודיים בארץ 50 מובילי פדגוגיה איכותית, דהיינו, בתי ספר לדוגמה, שפותחים את שעריהם ומעצימים אחרים.

אילה חג'ג': אז תארו לכם שמתוך היישובים הכי חזקים בארץ הבית ספר שהיה נחשב בין הגרועים במחוז, והבית ספר האדום של קריית מלאכי, הפך למוביל פדגוגיה איכותית.

אילה חג'ג': זה לסבר את האוזן.

אילה חג'ג': בוא נאמר כיצד נאלצנו להתמודד: חלק, רוב הפערים והקשיים, ראש העיר הזכיר באופן זה או אחר, הסרט של חבר הכנסת בן – סימון שהיה מצויין להמחיש קצת את רמת הפערים וההתמודדויות, נדרשנו לשינוי ראש.

אילה חג'ג': כמו שדייל קרנגי אומר בספרו: קיבלת לימון?

אילה חג'ג': תעשה ממנו לימונדה.

אילה חג'ג': כל הזמן צריך ללמוד את המפה.

אילה חג'ג': הפכנו חולשות לחוזקות.

אילה חג'ג': לקחנו חולשות, הפכנו אותם לחוזקות.

אילה חג'ג': שינינו את כל הראש.

אילה חג'ג': אני והצוות לא אמרנו: תשמעו, אנחנו פדגוגים, זה לא תפקידנו לדאוג להלבשה, הנעלה, הזנה.

אילה חג'ג': לא.

אילה חג'ג': התחלנו מהפירמידה של מאסלו, מהתחתית, מאספקת צרכים בסיסיים עד שהגענו למימוש עצמי, והיום ברוך השם, בית הספר מפתח מצויינות אישית ומערכתית.

אילה חג'ג': בוא נחזור רגע לילד בקצרה, שתבינו לאיזה רזולוציה ירדנו ברמה שמקומות לא נדרשים לזה בכלל.

אילה חג'ג': לשקף של צמצום פערים ברמת הילד.

אילה חג'ג': המצגת מאד קצרה.

אילה חג'ג': כאמור דרך צרכים בסיסיים: פערים לימודיים – לא הייתה שפה, אז ילדים לא קראו, לא כתבו, ובטח לא הבינו את הנקרא.

אילה חג'ג': דימוי עצמי, בעיות התנהגות, ונדליזם, תקשורת בין אישית, מיומנות חברתית אפס.

אילה חג'ג': אני מדלגת, העדר מסגרות אחרי צהרים.

אילה חג'ג': בעוד שילדי

אילה חג'ג': כם מקבלים 7, 8 חוגים בשבוע, ילדינו לא היה להם כלום, מלבד מה שניתן להם בבית הספר.

אילה חג'ג': קשיים רגשיים, היעדר מוטיבציה, התביישו בהורים.

אילה חג'ג': קושי ברמת הורה, הלם תרבותי, חשדנות, אי אמון במערכת, צורך בהכוון, קשיים כלכליים, היעדר סמכות הורית, קושי להתחבר לבית ספר.

אילה חג'ג': תארו לכם שילד כזה חוזר ואומר לאמא: יש לי שיעורי בית.

אילה חג'ג': איזה שיעורי בית?

אילה חג'ג': האמא בתחתית של החיים.

אילה חג'ג': לא היה תפיסה של מיומנויות הוריות, של תפקיד ההורות, ולא הייתה סמכות, והיה נתק בין דורי מוחלט שאנחנו חווינו בו מידי יום.

אילה חג'ג': נתק מכאיב, מחליש ומדאיג.

אילה חג'ג': הלאה, השקף הבא.

אילה חג'ג': ברמת המערכת אני אומרת, זה מה נדרשנו אנחנו כמערכת חינוכית, ברמת העיר, וברמת בית הספר, קודם כל לתת את דעתנו עליו.

אילה חג'ג': אז היינו צריכים לשנות סדר יום פדגוגי.

אילה חג'ג': עם כל הכבוד לכולם, באתי למשרד החינוך ואמרתי להם: יקיריי, אומנם אני כפופה לכם, אך עם כל הכבוד לכם ילדיי לא יכולים ללמוד תנ"ך, היסטוריה, מולדת בעוד שאינם יודעים קרוא וכתוב, ולא מבינים הבנת הנקרא.

אילה חג'ג': עם כל הכבוד לכם, אנחנו ניתן לפחות 10 שעות בשבוע שפה, מתמטיקה, מעט אנגלית, מעט מדעים, והמון המון כישורי חיים, ואחר כך נדבר.

אילה חג'ג': בלי זה לא יהיה בסיס.

אילה חג'ג': חיזוק ותיגבור, אני עדיין בשקף הקודם – חיזוק ותיגבור השפה ברמה מערכתית.

אילה חג'ג': העיר עזרה לנו, הבאנו אנשים בעלי שיעור קומה מהמעלה הראשונה מהמכללות, מאחווה, דרך הג'וינט, תיגברנו רוחב ואורך.

אילה חג'ג': כל היום שפה, בכל צורה אפשרית: כתיבה, שיח הדבוּר, בכל דבר שנראה לכם טריוויאלי.

אילה חג'ג': בנוסף, גייסנו מגשרת במשרה מלאה.

אילה חג'ג': רבותיי, ההורים לא דיברו עברית.

אילה חג'ג': בחלק מגני הילדים.

אילה חג'ג': הבניית מערכת שעות מחדש.

אילה חג'ג': הקמת מערך משלים לאחר צהרים.

אילה חג'ג': כאמור, הילדים האלה לא הולכים למתנ"ס, וכמעט אף אחד מהם ולשום דבר.

אילה חג'ג': נדרשנו לתת להם הכל, מכל כל לבד.

אילה חג'ג': נמצאנו מפעילים בית ספר ללא הפסקה.

אילה חג'ג': בית ספר שפעיל עד הלילה, שנותן כל יום כישורי שפה ואת כל מה שמנינו.

אילה חג'ג': אתה אומר שאת המודל צריך להפעיל על כל הארץ?

אללי אדמסו: כן.

אילה חג'ג': יש פה מודלים, תיכף תראה, שאכן אימצו אותם ברמה מערכתית גם משרד החינוך.

אילה חג'ג': מה עשינו?

אילה חג'ג': פיתוח תכניות ייחודיות המהוות מענה לכל האתגרים שמנינו.

אילה חג'ג': בחרנו לתת מענה לכל סוגי הצרכים בלי להגיד: זה לא תפקידנו, לטובת העצמה כוללת של מורה – לתמיד – והורה.

אילה חג'ג': מה עשינו?

אילה חג'ג': בנינו יזמות פורצת דרך, לתקוף את הבעיה בדרך יצירתית.

אילה חג'ג': הצרכים בסיסיים – המודל שלנו "חנות המצוות", חלק מכם ראו ושמעו, הפכה למודל ארצי.

אילה חג'ג': בנינו חנות לילדים.

אילה חג'ג': שמנו בה כל מה שהם צריכים כדי לספק את כל צרכיהם בדרך של כבוד, מבלי שיתביישו.

אילה חג'ג': אבל גם חיזקנו מצויינות אישית, חיזקנו התנהגות טובה.

אילה חג'ג': מנענו אלימות, וכו'.

אילה חג'ג': היום המודל זה שם דבר.

אילה חג'ג': החנות זה שם דבר, תבואו לראות, אין לנו זמן לדבר עליה.

אילה חג'ג': בית מדרש יוצר, משותף עם גלריה.

אילה חג'ג': הילדים התביישו בהורים, התביישו באמהות.

אילה חג'ג': חברותות: ההורים, האמהות, האבות לא הגיעו, כי הילד היה אומר לו: אל תבוא, הילדים יראו שאתה לא יודע לקרוא, אז איך הוא יישב לידו ויקרא איתו טקסט?

אילה חג'ג': בנינו בית מדרש, קודם כל, שרוקדים בו, שרים בו, מציגים בו, מנגנים בו, כדי לחבב עליהם את לימודי היהדות, הם הרי לא ידעו קרוא וכתוב, איך נלמד אותם רש"י?

אילה חג'ג': קודם כל שיאהבו את התורה בכלל.

אילה חג'ג': במקביל יש דלת שנפתחת מבית המדרש לגלריה, ששם שולבו ההורים יוצאי אתיופיה, והם לימדו את האמהות, את הילדים, את כולם ליצור.

אילה חג'ג': יש שמה עבודות ברמה של מוזיאון.

אילה חג'ג': אתם מוזמנים לראות.

אילה חג'ג': זה הפך להצלחה גדולה.

אילה חג'ג': מרכז העצמה להורה ולילד.

אילה חג'ג': איך מורידים את הילדים מהרחוב, כמו שראש העיר אמר.

אילה חג'ג': הילדים שלנו נשארו כל ערב.

אילה חג'ג': אני הייתי עוקבת אחריהם עם הרכב, גילינו דברים איומים.

אילה חג'ג': ניצול, דברים מזוויעים שזה לא המקום לפרט.

אילה חג'ג': אמרנו: אין, אני לא משחררת את הילדים האלה לרחוב בערב.

אילה חג'ג': מחר אנחנו רק מכבים שריפות ולא מלמדים כלום.

אילה חג'ג': בקיצור, 4 ימים בשבוע אנחנו מטפלים בילד, ביום החמישי – בהורים שלו.

אילה חג'ג': כל הזמן במקביל, שהבית והילד ידברו באותה שפה.

אילה חג'ג': מרגע סיום הלימודים לפחות עוד 3 שעות כישורי שפה, מתמטיקה, כישורי חיים וחינוך לחברה וערכים.

אילה חג'ג': למה?

אילה חג'ג': כי הרבה ילדים שהעברנו לחטיבה נפלו רגשית.

אילה חג'ג': לא יכלו לעמוד על הזכויות שלהם.

אילה חג'ג': אז גם חיזקנו אותם, וזה פעיל כל יום, כל השנה, חנוכה, חופשת פסח, וכל יולי, כולל תגבורים, העשרות, הכל.

אילה חג'ג': מפעל די.טי.

אילה חג'ג': ג'י.

אילה חג'ג': רתמנו אותו, את השכנים, על מדעניו, ועל אנשי המחקר שלו.

אילה חג'ג': הם מאמצים את ילדינו.

אילה חג'ג': והבוגרים – ז', ח' – אנחנו לא מנתקים אותם.

דני דנון: את צריכה לסיים.

דני דנון: תודה.

אילה חג'ג': בבקשה.

אילה חג'ג': אז תקראו את ההצלחות.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לשאול אם יש פה בקרב יוצאי העדה נציגים שרוצים להתבטא, או לדבר, שגרים ביישוב?

דני דנון: תציג את עצמך.

גדעון מהרי: גדעון מהרי, חבר מועצת העיר.

גדעון מהרי: כמובן אתם ראיתם את התופעות, הקשיים, כמובן במצגת הראשונה שהוצגה לפני 6 שנים, אתם ראיתם את הקשיים.

גדעון מהרי: אם אתם שואלים אותי, המצב לא שונה בהרבה גם היום.

גדעון מהרי: עובדה שהמנהלת אומרת: ומעל 80 אחוז עדיין מטופלים בלשכת הרווחה, אז המצב מדאיג.

גדעון מהרי: ועוד בשנה הזאת, רק ב – 4 חודשים התאבדו לנו 4 אנשים, הסיבות שונות.

דני דנון: באיזה גילאים היו מקרי ההתאבדות?

גדעון מהרי: שני צעירים ושני מבוגרים.

קריאה: אחד גם זה היה חייל.

דני דנון: אתה יכול לפרט.

גדעון מהרי: אחד שוטר ואחד חייל.

דני דנון: לגבי הצעירים אתה יכול לפרט?

גדעון מהרי: אחד היה חייל, ואחד גם רפואי, ואין רגילה, היה ממקום למקום נודד עם שני ילדים, גם הוא התאבד.

גדעון מהרי: אחד יותר מבוגר.

דני דנון: 4 מקרים בשנה?

גדעון מהרי: מינואר עד עכשיו.

גדעון מהרי: מינואר.

גדעון מהרי: יש תופעות, וניסיונות וזה, יש קשיים.

גדעון מהרי: ועשייה כמובן יש ברמה.

גדעון מהרי: אנחנו מורידים את הכובע.

גדעון מהרי: הגישה התהפכה כשראש העיר כשהוא נכנס לתפקיד, והוריד את האנשים שמתבטאים לפחות מבחינת ביטוי אנטי קהילתי כזה: "שונאים להיות על יד אתיופי", שונאים זה, שונאים זה, ולזכותו אמירה כזאת לא קיימת.

גדעון מהרי: אנחנו מאד מאד מודים לו, וכמובן גם יש הצלחות.

דני דנון: אני רוצה לשאול אותך שאלה לגבי התאבדות, כי זה מטריד הנתון שאמרת.

דני דנון: אם מישהו מרגיש מצוקה היום, לאיפה הוא הולך?

דני דנון: אם יש לו בעיות עם האשה, עם העבודה, לאיפה הוא הולך עם הבעיות האלה?

גדעון מהרי: הכתובת זה צריך להיות בלשכת הרווחה.

גדעון מהרי: אני לא יודע, חלקם טוענים אפילו מקרי מוות לא באים לראות אותם.

גדעון מהרי: זה לא בכתובת.

גדעון מהרי: צריכה להיות הכתובת לשכת הרווחה.

דני דנון: לא, אבל היום לדוגמה, אם אתה יודע על מישהו מהקהילה שיש לו בעיות, לאן הוא הולך עם הבעיות האלה?

גדעון מהרי: איפה יכול ללכת?

דני דנון: למחלקת רווחה.

גדעון מהרי: אז גם שם מה שאומרים זה יש מחסור בכוח אדם.

גדעון מהרי: מתחלפים, זה מחלקת הרווחה, כמה שהוא ... יש בעיה.

גדעון מהרי: לדוגמא: יש עוד אנשים בפרויקטים שונים, אני לא יודע אם נותנים מענה לזה, וזה לא לצרכים של קבלת קהל.

גדעון מהרי: אני מבין שיש מחסור גם ברווחה, ואין מענה.

גדעון מהרי: לעולה הזה שמגיע לרווחה השומר אומר לו: תתקשר ותתפוס תור.

גדעון מהרי: אז באיזה שפה הולך לבית ולהתקשר?

גדעון מהרי: אז קשה להבין את זה.

גדעון מהרי: עולה בא לתפוס תור.

גדעון מהרי: עכשיו, אי אפשר לתת, תתקשר תתפוס תור.

גדעון מהרי: הוא בא, לחפש מישהו יתרגם לו, או שהוא בא בשפה הפשוטה לתפוס תור וללכת, זה גם, זה לא.

עמי ימיני: גדעון, מי ששומע אותך יחשוב שכולם במצב הזה.

עמי ימיני: זה לא נכון.

גדעון מהרי: אני גם הייתי רוצה משהו אחר.

גדעון מהרי: 80 אחוז מטופלים.

עמי ימיני: כן.

עמי ימיני: אבל ההתנהגות אליהם, אני יושב מולם, תאמין לי, כשהם באים.

עמי ימיני: זה לא נכון.

גדעון מהרי: אני גם מקווה שזה לא יהיה נכון.

עמי ימיני: זה משהו אחר.

עמי ימיני: זה שני דברים שונים.

דני דנון: הוא מדבר על ההתייחסות אליהם.

עמי ימיני: זה לא בדיוק ככה.

עמי ימיני: זה ש – 80 אחוז זה עובדה.

עמי ימיני: אי אפשר להיווכח איתך, אבל ההתייחסות אליהם- - -

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

דני דנון: גדעון, עוד דברים?

גדעון מהרי: בקשר להצלחות, כמו שראש העיר אומר, יש ילדים פורצי דרך שמתגייסים ליחידות מובחרות, ואחרי שחוזרים אין להם לאן ללכת.

גדעון מהרי: בדירה הצפופה שההורים קנו לא יכולים להיות שם, ולא יכול להיות שעד 20 שנה יהיו עם ההורים.

גדעון מהרי: בדרך כלל מחוסר ברירה מוצאים אותם בתל אביב, בירושלים מאבטחים.

גדעון מהרי: הם לא יכולים להיות בשום עצמאות.

גדעון מהרי: אז יש קושי גם להתקבל בעבודה.

גדעון מהרי: כמובן התופעה לא רק אופיינית לקריית מלאכי, בכל הארץ.

דני דנון: הקושי הוא, אני שומע ממקומות אחרים בארץ, שמוצאים עבודה, אבל העבודה שמוצאים היא מאד בסיסית שכר מינימום.

דני דנון: אין אבטלה במספרים גבוהים, אבל לא מצליחים למצוא עבודה שהוא יותר מהשמירה, כמו שאמרת, או ניקיון.

דני דנון: זה מה שקורה גם פה?

גדעון מהרי: אחת הבעיות זה בגלל שאין להם מספיק מגורים איפה להיות.

גדעון מהרי: היו עם ההורים, כבר גדלים, איפה יהיו?

גדעון מהרי: צריכים לחפש איפה שיש קצת שכר, במקום אחר, והטובים יכולים לעזוב אותנו, נשארים אלה שעם הקשיים.

גדעון מהרי: זה מה שנשאר.

אלי פרץ: לשאלתך, בקריית מלאכי לא עושים קורסים של סידור ציפורניים.

אלי פרץ: רוב הקורסים הכי איכותיים מגיעים לפה.

אלי פרץ: כמו למשל נהגי אוטובוס בקווים פה בקריית מלאכי, ולעשות קורס של נהג אוטובוס ל – 20 חבר'ה, שגם ינהגו באוטובוס.

קריאה: כולם עובדים.

אלי פרץ: וכולם עובדים.

עמי ימיני: לא רק שהם עובדים, יש להם תנאי שהם חייבים 3 שנים.

אלי פרץ: זה אבסורד, זה הפוך.

אלי פרץ: רק שתבין את הקורסים.

אלי פרץ: אנחנו מעדיפים, מבחינתנו בתפיסה ובראייה העירונית, פחות קורסים שהם קורסים להמונים, אלא קורסים איכותיים שבסוף, בסוף התהליך אתה גם מיישם.

אלי פרץ: אם אתה לא מיישם, אל תתחיל את הקורס.

דני דנון: נציגת הרווחה, נכון?

כן.

דני דנון: תציגי את עצמך.

דני דנון: לענות על העניין של האוזן קשבת.

דני דנון: גם מקרי ההתאבדות.

דני דנון: בייחוד על הגברים שיש להם בעיות כאלה ואחרות, ולא מצליחים למצוא אוזן קשבת, ואז זה מתבטא או באלימות במשפחה, במקרים מסויימים, או בהתאבדויות, או בדברים אחרים.

אני אתייחס.

הנושא של משפחות מבחינתנו, לצערי אני עומדת בפינה אחרת שקריית מלאכי זה כור למשוך עולים לקריית מלאכי בגלל מערך השירותים שאנחנו פיתחנו כרווחה.

האוכלוסייה שהגיעה ליישוב אחוז גבוה ממנה במצב סוציו אקונומי הכי נמוך.

תלויי הבטחת הכנסה, והבטחת הכנסה בהכנסה המאד מאד נמוכה.

הגיעו אלינו משפחות גדולות, עם ציוד במסגרת משרד הקליטה, שהתאים לדיור במרכז קליטה, ולא ביישוב קבע.

והמצב שלהם היה מאד קשה.

משפחות עם 11 ילדים, עם מקרר קטן.

יושבת כאן חברת הכנסת שבתחילת דרכי עזרה לי בהליך מול קרן ידידות על מנת שנעשה מהפך ונקלוט את העולים האלה, ושיקבלו סיוע כפול, על מנת שיהיו בתנאים בסיסיים.

עכשיו, נכון שיש מצוקה מאד קשה.

עכשיו, מבחינת משרד הרווחה אין הפרדה בנושא.

אתה עובד כוללני, ואתה כחבר כנסת יודע, עשינו את המאבק לעובדים סוציאליים.

אין הגדרה מה מוטל על עובדת סוציאלית.

זה יכול להיות 200 משפחות רב בעייתיות.

התחלנו ממצב של ילדים בסיכון של שני ילדים בחודש, 20 בשנה, אנחנו מגיעים היום לילדים בסיכון ל – 150 ילדים.

אז השוֹנוּת של המצוקה היא מאד מאד גבוהה.

אך יחד עם זאת, אנחנו דלת פתוחה.

קידמנו בתכנית חומש, כל העובדים היום, לשמחתי זה משהו חדש, ושמעו את קולנו, אז כל העובדים הם עובדים מקרב העדה, וזה נותן לנו אפשרות של צוהר, להיות יותר מבינים.

ויש הבדל בין דלת פתוחה, לבין להבין תהליך.

כאשר אני אמרתי: אני יודעת אנגלית, צרפתית, ערבית, לא יודעת אמהרית, ואני נזקקת למגשר.

ואכן, משרד הקליטה תקופה מסויימת עזר לנו, ולמרות שלא הבנו, קיבלנו את המטופלים.

לאף מטופל לא אמרנו: לא.

את כל המטופלים קיבלנו, גם אם הייתה לנו בעיה של שפה.

דני דנון: מתי פסקו המגשרים?

בגלל תקציב.

דני דנון: מתי זה קרה אבל?

לפני כשנתיים ושלושה חודשים.

נכון שביקשתי כעזרה, והוצאתי מסמכים, והתרעתי, וביקשתי את העזרה, ולא קיבלנו סיוע.

ולמרות הכל, קיבלנו את המטופלים.

מה שקרה, הייתה התפרצות עלינו, כי מה קרה?

שיחה ערכה במקום חצי שעה, שעה, כי זה שיח של חרשים, לצערי, אבל אף פעם לא אמרנו למטופל: לא.

נקודה.

אני רוצה כן להגיד את הנושא של חצי הכוס המלאה: נשים מקב העדה, אני הובלתי במשך 6 שנים את "אשת חייל" עם הג'וינט, אחרי זה עשינו תהליך.

287 נשים היו שותפות, וכולן, בלי יוצא מהכלל עבדו עבודה, כאשר רק 20 אחוז מתוכם עבודה חוזרת עונתית.

80 אחוז קבועה.

אני זוכרת, יש לנו גם מודלים להצלחה.

נשים שהתחלנו בתור עובדת מת"ב, והיום הם עובדות כמדריכות אצלנו, ועם תואר אקדמאי במחלקה שלי.

סגירת מעגל.

יש לנו הצלחות.

יש לנו גם אכזבות.

יש לנו מקרים קשים.

דיברו כאן על התאבדויות.

ראש העיר נגע בנושא של נוער.

לפני 6 שנים היו לנו כמעט, לא ננקוב במספרים, כמעט כל יום שני היו עובדים עד 1 בלילה בגלל האירועים.

מי שפקד אותם זה הצוות שלי, ומי שלוה אותם לבית החולים זה הצוות שלי בנוכחותי.

ומי שהלך לבית משפט לתת מוּגנוּת, זה אנחנו כרווחה.

כנ"ל המקרים האחרונים.

לפני שזה הגיע למוקד קיבלנו מהשוטרים את ההודעה.

שתי עובדות שלי הלכו וליוו את המשפחה.

יש משפחות שלא מטופלי רווחה.

האדם, מקרה אחד של השוטר זה אדם שעל פניו זה מהשורה.

עובד, מתפקד, מצוקות כלכליות שלא הובאו לידיעתנו, אבל בתהליך של האבל, ולאחר מכן, אנחנו מציגים את עצמנו, מאפשרים תהליך, לעבור את השבעה, ומשאירים דלת פתוחה.

לגבי המקרים האחרים – זה מקרים של מצוקות קשות.

בעיות של פסיכיאטריה, כמו שברור פסיכיאטריה זה , ולמרות הכל, בגלל שאנחנו יישוב קטן, בהוראת ראש העיר, אנחנו כן מלווים את המשפחות.

אבל לפסיכיאטריה למקרה בוגר אין לי אפשרות להוציא צו, רק אם הוא יסכן את עצמו, ומי שיודע את החוק, הוא מסכן את סביבתו, רק אז פסיכיאטר מחוזי מאשפז אותו.

ואם אין אירוע כזה הוא לא יכול לאשפז אותו, ואירועים כאלה יכולים להיות לא רק בקריית מלאכי, גם במקומות אחרים.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חברת הכנסת מרינה סולודקין.

מרינה סולודקין: קודם כל אני מברכת את ראש העיר, את המנכ"ל, את עובדי העירייה.

מרינה סולודקין: רוב האנשים אני מכירה בפנים.

מרינה סולודקין: אני צריכה לומר לכם שראינו את המהפך בקריית מלאכי.

מרינה סולודקין: אני מאד זוכרת איך מוטי עמד בועדת הקליטה באשמה של גזענות, בגלל שהוא הבין שעיר לא יכולה לקבל עוד ועוד עולים משכבות החלשות.

מרינה סולודקין: אני זוכרת ששרת הקליטה דאז, ציפי לבני, תמכה המון, כל הדרך ואני חושבת שבגלל ההחלטה הנבונה הזאת של קריית מלאכי, גם במקומות אחרים, כמו רחובות, הבינו את המצב.

מרינה סולודקין: מה ששמעתי, אנשים יכולים לעשות שמיניות באוויר.

מרינה סולודקין: אבל אם מדינה 25 אחוז ממימון, וכל דבר אחר, זה 75, זה מגזר השלישי, אתה מבין כמה עבודה אתם צריכים לעשות כדי לשמור את מה שקיים, ועד כמה תקציב המדינה לא עונה

אללי אדמסו: לדעתי, כשנכנס התקציב של החומש, האחוזים זה פי 2.

מוטי מלכה: יכול להשתנות.

מוטי מלכה: אני חושב שעכשיו זה יעמוד משהו כמו 50:50.

מרינה סולודקין: אז מה אני אומרת, אנחנו מאד מבינים את המצב של העירייה בנושא הזה.

מרינה סולודקין: ואני אגיד לכם, אני ראיתי במקומות אחרים היה ניסיון מאד מוצלח ללמד למקצועות של מפעלים אנדוסטריאליים את הנוער האתיופי, והם הגיעו עד מפעל עשו"ת באשקלון, ומוצלחים, אין דור חדש של פועלים בתעשייה הצבאית.

מרינה סולודקין: חייבים להביא גם לכאן, בגלל שזה מאד חשוב.

מרינה סולודקין: מה שאני מאחלת לכם, רק הצלחה.

מרינה סולודקין: אני מאד מבינה במה אתם מתעסקים כאן, עד כמה זה קשה, וכל הכבוד לך על הבית ספר שלך, שמעתי בהרבה מקומות.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לשאול את נציג משרד הקליטה מר חנניה מרמור, מנהל לשכת השפלה, לגבי העניין של המגשרים.

דני דנון: אני מבין שזה עניין תקציבי.

דני דנון: זה ירד בכל הארץ?

דני דנון: ומה היה הקריטריונים?

דני דנון: מבחינת מספר האוכלוסייה אני לא חושב שיש מי שיכול להתחרות בקריית מלאכי, וגם לא מקרה ההתאבדות.

דני דנון: נראה לי שאולי, אי אפשר לדעת, אבל יכול להיות שאם היה קצת יותר מישהו שמבדר איתם את השפה, למנוע חלק מהמקרים.

מרינה סולודקין: דני, להחזיר את המגשרים.

מרינה סולודקין: זה שערורייה.

עמי ימיני: אנחנו נלחמנו, אגב, בועדה שלנו והצלחתי איכשהו לאשר מגשרת בחצי משרה, דרך שיקום שכונות.

מוטי מלכה: והעבודה שהיא עושה, חבל על הזמן.

מוטי מלכה: חבל על הזמן.

עמי ימיני: כי משרד השיכון הבין את החשיבות של העניין הזה.

דני דנון: כן?

חנניה מרמור: היו קיצוצים תקציביים, ובעקבות זאת רוחבית המשרד נאלץ לקצץ בעניין הזה.

חנניה מרמור: נמצא פה ברוך, מהאגף של עולי אתיופיה, שהם יותר ממוקדים על התחום הזה.

חנניה מרמור: יש לו יותר מידע בעניין.

דני דנון: בבקשה ברוך.

ברוך שמעון: שמי ברוך שמעון, אני ממשרד לקליטת עליה.

ברוך שמעון: מנהל הארצי של הפעלת מוקדי קליטה.

ברוך שמעון: הנושא של המגשר שהיה בקריית מלאכי לפני שנתיים.

דני דנון: היה בן אדם אחד רק?

דני דנון: היה מגשר אחד?

ברוך שמעון: היה מגשר אחד.

ברוך שמעון: עכשיו, אין בעצם איזה שהיא הפעלה של מגשרים מבחינת משרד הקליטה בפריסה הארצית.

ברוך שמעון: זאת אומרת, כיום משרד הקליטה פיתח, יחד הרשויות המקומיות, מוקד קליטה, ופרוסים מעל 22 יישובים, שכל מוקד כזה מכיל 4 בעלי תפקידים, וכפי שצויין פה במצגת, גם תקציב פעולה, שפה בקריית מלאכי אנחנו מגיעים לסדר גודל של כוח אדם פלוס התכניות, לסדר גודל של מיליון שקל בשנה.

ברוך שמעון: הנושא של המגשר זה היה משהו נקודתי, היות והייתה הפנייה.

דני דנון: איפה הוא ישב המגשר?

דני דנון: איפה הוא ישב?

ברוך שמעון: במוקד הקליטה.

דני דנון: במוקד.

ברוך שמעון: כן.

ברוך שמעון: בעצם אותו מגשר אחרי שראינו שאין יותר רכישה של עולים חדשים.

ברוך שמעון: זאת אומרת, אין מעבר של עולים ממרכזי קליטה לקריית מלאכי, וקריית מלאכי בעצם הפסיקה להיות מוקד עליה לרכישת דירות.

ברוך שמעון: אותו פונקציה בעצם ייעדנו אותו ליישוב אחר, כפי שאתה יודע, אדוני היושב ראש, היום המוקד בעיקר באזור של קריית אתא, קריית ביאליק.

ברוך שמעון: אז באזור של קריית ביאליק וקריית אתא נתנו עוד שמה שני מגרשים לטובת הקליטה.

ברוך שמעון: ופה יש לנו בעצם את המערך של מוקד הקליטה.

עמי ימיני: אתה מבין את ההנחה האבסורדית בזה?

עמי ימיני: ההנחה שאין רכישות וזה, הכל הסתדר.

עמי ימיני: הם כבר לא צריכים מגשר, לא שום דבר.

עמי ימיני: זה אבסורד אבל.

גדעון מהרי: עצם התעסקותנו כרגע במגשרים בפרויקטים לכמה חודשים, זאת תעודת עניות לחברה.

גדעון מהרי: ואחרי 17, 18 שנים בעיר, ויש 17 אחוז אנשים ותיקים יכולים להיות כדי למנוע את זה.

גדעון מהרי: איך אנחנו ... באיזה פרוייקט להביא איזה בחור, בחורה תשווק.

גדעון מהרי: נגמר הפרוייקט, תלך הביתה.

גדעון מהרי: איפה הצדק ואיפה הקליטה?

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לפנות לרב פקד גיא חיון, המשרד לביטחון פנים.

דני דנון: זה לא אתה.

דני דנון: אתה, או לא אתה?

מוטי מלכה: לא הוא.

דני דנון: מי אתה?

משה שטרית: אני משה, ממשטרת קריית מלאכי,

מוטי מלכה: נציג מפקד התחנה.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

דני דנון: אתה יכול לתת לנו נתונים?

דני דנון: בבקשה, אם יש דברים מיוחדים בקרב יוצאי העדה?

דני דנון: מגמות?

דני דנון: הפעילות שלכם?

דני דנון: יש שוטר קהילתי יוצא העדה?

דני דנון: אין שוטר קהילתי?

משה שטרית: אין מספרים מוחלטים כמה מסך הפשיעה פה בעיר קריית מלאכי מבוצעים על ידי הקהילה האתיופית, או קהילה אחרת.

משה שטרית: אני יכול לומר שברמה הכללית, מבחינת התפלגות העבירות – אז אנחנו מוצאים יותר את המעורבות של בני הקהילה בעבירות אלימות, אם זה בעקבות שכרות ושתיית אלכוהול.

דני דנון: בני נוער בעיקר.

משה שטרית: בני נוער.

משה שטרית: לא בעיקר.

משה שטרית: בני נוער.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

משה שטרית: זה הדגש.

דני דנון: עד איזה גיל?

דני דנון: עד הצבא?

משה שטרית: עד 18.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

משה שטרית: זה בגדול.

דני דנון: מבחינת פעילות שלכם, יש שיטור קהילתי?

משה שטרית: הרבה אירועים של הפרעות איכות הסביבה, הווה אומר: הפרעות מנוחה למיניהם.

משה שטרית: ונדליזם במקומות כאלה ואחרים.

משה שטרית: השחתת רכוש ציבורי.

דני דנון: מבחינת שיטור קהילתי, מה אתם עושים?

משה שטרית: יש פה בעיר שוטר קהילתי, אדם שהוא כבר שנים טובות מאד מחובר לקהילה.

דני דנון: הוא יוצא העדה?

משה שטרית: לא יוצא העדה.

משה שטרית: אבל עדיין יש לו חיבור מאד מאד חזק.

מקובל מאד על בני הקהילה.

משה שטרית: מאד.

משה שטרית: הם רואים בו איזה שהיא, באמת, איזה שהיא דמות שיכולה לגשר לעיתים בין הקהילה לבין המשטרה.

משה שטרית: עושה עבודת קודש בהקשר הזה.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

אבל חשוב להבין שהרף של הילדים ירד לגיל 9 מבחינת השימוש באלכוהול.

היו לנו אירועים של איבוד שליטה, ובבית חולים, שראש העיר עזר לנו, מקרים בגיל 9, ו – 9 וחודשיים, ולא מקרה אחד, מספר מקרים.

זאת אומרת, המנטליות של שתיית בירה בנוכחות הורים נהפך לדבר מקובל, ואז הילד מותר לו גם כשהאבא לא נמצא בסביבה לשתות, ואנחנו מוצאים ...

עם אלימות קשה נגד הורים היו בכמה בתי ספר.

מוטי מלכה: אבל יש לנו ירידה.

עכשיו ירד.

כן.

דני דנון: אני שואל לגבי העניין הזה, קודם כל החוק של השפיכת אלכוהול – כמה אתם מיישמים אותו?

משה שטרית: אנחנו מיישמים אותו מאד.

דני דנון: אין לך נתונים על מקרים כמה?

משה שטרית: אם קראת בעיתונות של החג, הוצפו נתונים ארציים על יותר מ – 7,000 שפיכות אלכוהול.

משה שטרית: ברמה התחנתית אנחנו מסיימים כל סוף שבוע, זאת אומרת, מיום חמישי בלילה ועד מוצאי שבת בממוצע, בכלל גזרת התחנה, בין 10 ל – 12 שפיכות אלכוהול, אבל צריך לצאת מנקודת הנחה שהחבר'ה האלה הם כבר יודעים ומכירים.

משה שטרית: זאת אומרת, הם יודעים שאם שוטר מגיע ורואה בקבוק אלכוהול, אז הוא שופך אותו, אז הם יותר נכנסים, ככה, בתוך השכונות, בתוך הבניינים, ופה קצת יהיה לנו קשה להגיע.

דני דנון: וגבי מכירת אלכוהול לקטינים בפיצוציות?

משה שטרית: יש הרבה פעילות סביב.

דני דנון: יצאו צווי סגירה פה בקריית מלאכי?

משה שטרית: בקרית מלאכי, אני בסך הכל.

מוטי מלכה: היו שתיים.

משה שטרית: אני, בחצי שנה שאני משרת פה, אני לא נתקלתי, או שמעתי על בית עסק, פיצוציה לצורך העניין, בקריית מלאכי, שמכרה אלכוהול.

משה שטרית: הבעיה שלנו יותר בכל החנויות נוחות: מנטה, ילו, וכל מיני כאלה, ששמה אם תבוא לפה ביום שישי בערב אתה פשוט תראה שובל של אנשים שיוצא מקריית מלאכי, הולך למנטה, גם עד 11 בלילה יש להם זמן לקנות את האלכוהול.

משה שטרית: קונים את האלכוהול, חוזרים חזרה לעיר.

דני דנון: מי שרוכש זה בוגרים עבור הקטינים?

דני דנון: אם זה קטינים יש אפשרות.

דני דנון: יש לכם יכולת היום בכלים שאיפשרנו לכם.

משה שטרית: בגדול זה הבוגרים קונים.

משה שטרית: אבל כשאנחנו מקבלים מידע על בית עסק שמוכר אלכוהול לקטינים, אז מיד יחידת הנוער של התחנה נכנסת לתמונה, מבצעת פעילות, וגם בסופו של דבר, מצליחה להגיע.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אנחנו מתכנסים לקראת סיום.

דני דנון: יש למישהו עוד דברים?

דני דנון: בבקשה.

שמעון עמר: קוראים לי שמעון עמר, אני מנהל אגף החינוך.

שמעון עמר: אני רוצה לנקוב בנקודה שהיא, משום מה, תופסת בנתונים שרוצים איזה שהוא פרוייקט, נותנים לו איזה שהוא נקודת זמן, ומסתיים הפרוייקט.

שמעון עמר: הדור השני הזה יכול להימשך עוד 10 ועוד 20 שנה, והתפיסה צריכה להיות שהדור השני הזה צריך לקבל מענה, כדי שבאמת יעמוד על הרגליים.

שמעון עמר: אומנם היום אנחנו נמצאים בתכנית החומש, אבל לדעתי ב – 2013 משרד החינוך ומשרדים אחרים יסגרו את הברזים, ויגידו: או.

שמעון עמר: קיי.

שמעון עמר: זה בסדר.

שמעון עמר: העמדנו את כולם על הרגליים.

שמעון עמר: אבל אף אחד לא עומד על הרגליים, כי הדור השני ממשיך, ויש ילדים קטנים, גם יש ילדים גדולים.

שמעון עמר: זו הנקודה, לדעתי, שצריך לשים עליה את הדגש.

שמעון עמר: לא להסתכל לתת לפרק זמן, אלא להסתכל באמת על כל התהליך, והתהליך הזה לוקח זמן, ואין מה לעשות.

שמעון עמר: חייבים ללוות אותו בתקציבים, בליווי, כדי שבאמת נוכל לתת לכל הילדים שיש להם.

דני דנון: תודה.

דני דנון: כן בבקשה.

שמעון ברוך: כאשר תכנית חומש דיברו עליה בתחילת הדרך, בעצם דובר על זה שיהיה פתרון לצעירים, לדור השני, כפתרון לדיור.

שמעון ברוך: העלה פה חבר המועצה שיש היום משפחות מרובות ילדים, גם כאלה שהם נשואים וחוזרים הביתה לאותם ה – 3 או 4 חדרים, והרבה פעמים זה יוצר בעצם את התסכולים שבסופו של דבר, אני לא, זאת אומרת, אני לא התבססתי על איזה שהוא מחקר, אבל אני מאמין שהמצוקות הנפשיות שנוצרות שמה, גם אלה כנראה שגורמים לדברים של אובדנות, או לסכסוכים בתוך המשפחה, או לאלימות.

שמעון ברוך: אני לא יודע, משום מה, דווקא הנושא העיקרי, זאת אומרת, בשמו קם הפרוייקט, בסופו של דבר זה הלך לכיוונים אחרים, ודווקא הנושא של דיור זה ירד מסדר יום, ואני חושב שזה כן לבו של עניין, כי אם היום לקהילה האתיופית לא היה את הפתרון מה שהמדינה נתנה, נושא של המשכנתאות, אני חושב שהמצב הכלכלי והחברתי של הקהילה היה במקום הרבה הרבה יותר עמוק באדמה, סליחה על הביטוי.

שמעון ברוך: אני חושב שזה כן, בסופו של דבר, גם אם זה באותו גטו שאנחנו מדברים עליו כל יום, באותם שכונות מצוקה, עדיין יש היום, זאת אומרת, עדיין העולה מחזיק איזה שהיא קורת גג בבעלות.

שמעון ברוך: הדור השני – אני חושב שפה הולך לאיבוד, והתכנית, לטעמי, הכיוונים שלה מאד נכונים, אבל לצערי היא הלכה לכיוון אחר, ואני חושב שבעניין הזה, אדוני היושב ראש, אני חושב ששווה לעשות על זה דיון ולראות, על מנת שהחבר'ה הצעירים יוכלו לממש את הנושא.

דני דנון: תודה.

אללי אדמסו: אני רוצה להוסיף על זה.

דני דנון: כן, בבקשה, אללי, יועץ ראש הממשלה.

אללי אדמסו: בתכנית חומש, חלק מהתקציב, 30 עד 40 מיליון שקל זה מיועד לתכנית חומש לשנה.

אללי אדמסו: חלק הגדול, בערך איזה 65 מיליון שקל זה של הדיור.

אללי אדמסו: והתקציב הזה הוא לא מנוצל בשנת 2010.

אללי אדמסו: אנחנו בשנת 2011, זה לא מנוצל.

אללי אדמסו: הנושא הוא נמצא באוצר.

עמי ימיני: והם מאד שמחים שזה כך.

אללי אדמסו: מכל מיני סיבות שונות, ולכן אני.

דני דנון: שנייה, אני רוצה להבין.

דני דנון: התקציב הזה אושר.

אללי אדמסו: 2010.

דני דנון: כמה ניצול היה ב – 2010?

אללי אדמסו: אפס.

אללי אדמסו: של הדיור.

אללי אדמסו: ולכן אני מבקש.

דני דנון: זה עבר ל – 2011?

אללי אדמסו: צריך לשאול.

אללי אדמסו: כן.

אללי אדמסו: אמור להיות.

אללי אדמסו: ולכן לדעתי יש איזה בעיות.

דני דנון: מאה אחוז.

אללי אדמסו: אני מציע לקיים דיון בנושא הזה עם האוצר, ושהם יתנו את דעתם למה לא נוצל.

ברוך שמעון: בתחילת התכנית דובר שזה יהיה 200 כל שנה משנת 2008.

ברוך שמעון: 200 זוגות לשנה.

ברוך שמעון: עד היום, מ – 2008 רק שני זוגות ניצלו את הזכות הזו ורכשו דירה.

ברוך שמעון: זאת אומרת, אנחנו מדברים מ – 2008 200 בכל שנה.

קריאה: זה משכנתאות.

דני דנון: או.

דני דנון: קיי.

דני דנון: תודה.

יוסי סולימני: אני רוצה לנסות, ככה, בשני משפטים לנסות לשים את האצבע על שתי עוולות בעיני שהם בלתי נסבלים: אחד זה עוול של המדינה.

יוסי סולימני: מדינה שקולטת עליה, באמת באלפים, מאות אלפים, מיליונים בשנים האחרונות.

יוסי סולימני: תראה את ההתייחסות של המדינה, אגב, ממשלות ישראל לדורותיהם, לתחום הקליטה.

יוסי סולימני: תראה את התקציב של משרד הקליטה ביחס למשרדים אחרים.

יוסי סולימני: תראה את ההתייחסות של הכנסת גם כן לעניין הזה.

יוסי סולימני: זאת אומרת, אני חושב שדווקא אולי מפה יבוא איזה שהוא ניעור של, אני לא מכיר אותך באופן אישי, אבל יצא לי לשמוע אותך באמת בתחומים שקרובים אליך אתה יודע לדפוק על השולחן.

יוסי סולימני: יכול להיות שצריך לשנות את התפיסה בכל מה שקשור לכל הנושא הזה של הקליטה.

יוסי סולימני: העוול השני, והוא יותר חמור בעיני, וחבל שחבר הכנסת בן – סימון יצא מפה, שאני דווקא חבר מפלגה שלו, אבל אני מאד מאד כעוס על העניין הזה, ואני אמרתי לו את זה כמה פעמים.

יוסי סולימני: אני חושב שקריית מלאכי, לאורך השנים, בעיקר בשנים האחרונות, צריכה לקבל פרס.

יוסי סולימני: פרס, לא אחד, לא שניים, פרס מתמשך על מודלים, שאת חלקם הציגו פה, וחלקם אולי לא מכירים אותם, על איך קולטים פה עליה.

יוסי סולימני: תשמע, אנחנו חיים פה עם המצוקות בצורה מעוררת כבוד.

יוסי סולימני: ואני חושב שהסרט הזה, שאני חלוק עם מוטי על העניין, כי יכול מאד להיות שאותה נקודת זמן, יכול להיות שהעובדות היו נכונות, אבל ההתפארות הזאת בזה שעכשיו הסרט הזה הפך להיות סרט חובה בבסיסי צה"ל, כאילו,

מוטי מלכה: על קליטה לא טובה.

יוסי סולימני: אבל איך תסביר עכשיו לכל מי שרואה את הסרט הזה ב – 2011 שזה לא קריית מלאכי של היום, וזה עושה עוול.

יוסי סולימני: זה עושה עוול לדימוי של העיר.

יוסי סולימני: זה לא הוגן.

יוסי סולימני: אני חושב שזה לא הוגן לעיר שעושים פה.

קריאה: גם לדימוי של הקהילה.

יוסי סולימני: וגם לדימוי של הקהילה.

יוסי סולימני: עושים פה עבודת נמלים, אני אומר לך.

מוטי מלכה: אני חושב שכאן אתם טועים.

מוטי מלכה: כשלוקחים, אתם לא חייתם כאן בתקופה הזאת.

מוטי מלכה: אתם לא יודעים שאני באותה תקופה קברתי פה 7 ילדים בני העדה.

מוטי מלכה: 7 ילדים שהתאבדו כאן בקריית מלאכי.

מוטי מלכה: בנות, אחת חזרה מהיריון, ותלתה את עצמה במקלחת.

מוטי מלכה: אני הייתי צריך להתמודד עם הבעיות האלה.

מוטי מלכה: ואני אומר לך, כמו שהתנהלה אז המדינה, שהביאה כזאת כמות של עולים, שמה אותם במקום, ויצאה מפה.

מוטי מלכה: זאת אומרת, אם המדינה הייתה נשארת פה ומסייעת לקלוט אותם, אהלן וסהלן.

מוטי מלכה: אבל באה המדינה, שמה לך אותם פה ויצאה החוצה.

מוטי מלכה: אמרה לך: עכשיו אתה תתמודד איתם.

מוטי מלכה: עכשיו תשמע, רק שניה, עכשיו אתה בא, אם תראה את כל הסרט, בסך הכל מדובר על עוול, אני אמרתי שם בפירוש, מדינה שמנציחה עולים, מדינה שעושה עוול למה שהעירייה קלטה פה, אמרתי את זה בפירוש.

מוטי מלכה: אמרתי: עוול משווע שעשתה לאנשים האלה, שאסור שזה יעבור לסדר היום.

מוטי מלכה: אתה יודע מה?

מוטי מלכה: אני לא דואג למה שנקלט עכשיו.

מוטי מלכה: מה שייקלט בימים הבאים שיביאו לארץ להיקלט.

מוטי מלכה: וזאת הבעיה.

מוטי מלכה: ואני אמרתי גם הדוגמה שלי ב – 1956, שאני עליתי.

מוטי מלכה: אותו דבר.

מוטי מלכה: רק אין שינוי מ – 1956 ועד 2010 אין שום שינוי, וזה ממשיך.

מוטי מלכה: אז היינו מרוקאים, אחר כך זה עבר לאתיופים, ואלוהים גדול איפה זה יגיע אחר כך.

מוטי מלכה: אז אמרנו: פה זה צריך להיפסק.

מוטי מלכה: עכשיו, אם אתה לא תעביר את זה לסדר היום, ולא תשים את זה על השולחן.

קריאה: ב – 2003 כשאתה נבחרת,

יוסי סולימני: יש שינוי, אי אפשר להגיד שאין שינוי.

יוסי סולימני: אבל הדימוי הזה הוא נמשך.

יוסי סולימני: ולכן אני אומר אולי צריך לצאת באיזה שהיא קריאה גם כן לעצור את העניין הזה.

יוסי סולימני: כי אנחנו עובדים פה, אתה יודע מה?

יוסי סולימני: עובדים פה ממש בפינצטה, עם ראש העיר, דרך המנכ"ל, על כל אגפי העירייה עובדים בלהזמין אנשים אחד אחד להראות את השינוי שהעיר הזאת עוברת, ואז בא סרט כזה, ומוקרן להמונים, ומבחינתם זה קריית מלאכי.

יוסי סולימני: זה לא הוגן.

יוסי סולימני: העיר הזאת עומדת על הרגליים.

יוסי סולימני: אנחנו גאים להיות תושבי קריית מלאכי.

יוסי סולימני: אנחנו יש לנו תכניות להפוך את העיר הזאת לאימפריה.

יוסי סולימני: ובא סרט כזה ומחזיר אותנו 40 שנה אחורה.

יוסי סולימני: היום, או.

יוסי סולימני: קיי.

יוסי סולימני: אז נכון, יכול להיות שזה היה נכון לאותה תקופה, לאותה שנה, חאלס.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אנחנו צריכים לסכם.

דני דנון: משפט סיום של ראש העיר, בבקשה.

מוטי מלכה: אני אספר רק סיפור קטן ובזה אני אסיים את מה שהיה לי להגיד.

מוטי מלכה: תיראו, בתקופה שאנחנו מדברים עליה, יום אחד אני מקבל שמישהו רוצה לבוא אלי לקבלת קהל.

מוטי מלכה: ואצלי מקבלים כל יום רביעי קבלת קהל מגיע מישהו.

מוטי מלכה: הוא אומר לי: תשמע, בא עם מתורגמן, והוא אומר לי: שמע, עבדו עלי.

מוטי מלכה: אמרתי לו: מה זה עבדו עליך?

מוטי מלכה: מה קרה?

מוטי מלכה: אומר: אני ביקרתי לקנות דירה באשדוד.

מוטי מלכה: באו למרכז קליטה.

מוטי מלכה: באו אנשים המתווכים, שהם בעצם בני הקהילה גם, זאת אומרת הם חכמים על חכמים, על חכמים זה יוצא בסוף, והוא ביקש מהם לגור באשדוד, הביאו אותו בלילה לכאן, לפה, אמרו לו: זה אשדוד.

מוטי מלכה: הנה, הבית הזה, מכרו לו אותו ככה, מה שנקרא, כמו מכירה סוף עונה, סיפור אמיתי, והוא נמצא כאן בקריית מלאכי שבועיים, והוא יודע שהוא נמצא באשדוד, הוא מחפש את הים, הוא לא מוצא אותו כמובן.

מוטי מלכה: ואז הוא אומר לי: שמע, תגיד לי אתה, זה אשדוד או לא אשדוד?

מוטי מלכה: אז הוצאתי לו את המפה ואמרתי לו: אתה רואה?

מוטי מלכה: כתוב פה קריית מלאכי, גם באנגלית הראיתי לו, שם כתוב באנגלית: קריית מלאכי.

מוטי מלכה: אבל זה סיפור שבעצם הוא מצחיק, אבל זה כואב.

מוטי מלכה: זה כואב מאד שאנשים שלנו, כאן במדינה שלנו מביאים אנשים תמימים, כן?

מוטי מלכה: מוכרים להם סיפורים, והם קונים אותם.

מוטי מלכה: והאנשים האלה קונים את הסיפורים, מגיעים לכאן.

מוטי מלכה: אני חושב שזה רק מראה את אוזלת ידו של משרד הקליטה בטיפול בעולים.

מוטי מלכה: אי אפשר, אי אפשר להפקיר את האנשים האלה בידי אנשים שיכולים לנצל את התמימים האלה.

מוטי מלכה: לא ניתן, חברים, ריבונו של עולם.

מוטי מלכה: בשביל זה הקימו משרד עם שר, עם תקציבים, עם מנגנון שיטפלו בעניין הזה.

מוטי מלכה: אני כראש עיר לא יכול לטפל בזה שמישהו בא אלי שמכרו לו דירה באשדוד והוא נמצא בקריית מלאכי.

מוטי מלכה: מה אני יכול לעזור לו?

דני דנון: מתי זה קרה?

מוטי מלכה: לפני 7, 6 שנים.

מוטי מלכה: לפני 6 שנים.

מרינה סולודקין: אני ב – 2005 גיליתי את התפקיד של כמה מבני הקהילה ...

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה ברשות

דני דנון: כם להקריא את הודעת הסיכום: "ועדת עליה, קליטה ותפוצות מודה לראש העיר, חברי מועצת העיר וצוות העיר על הפעילות בנושא קליטת עליה.

דני דנון: הועדה פונה לארגון הג'וינט להמשיך את המעורבות והתיקצוב בפרוייקט "אופק לבגרות".

דני דנון: הועדה רואה חשיבות בשילוב יוצאי אתיופיה בכלל מוסדות החינוך, מברכת על הפעילות החשובה שנעשתה בנושא זה.

דני דנון: הועדה קוראת לשיפור נושא אוזן קשבת לעולים במצוקה, ופונה למשרד הקליטה להחזיר את המגשר לקהילה, בייחוד לאור ריבוי מקרי ההתאבדות.

דני דנון: הועדה פונה למשרד האוצר לקבל, תוך 30 יום דו"ח בנושא ניצול תקציבי חומש לשנים 2010 ו – 2011 עד היום.

דני דנון: הועדה מברכת את כל הגופים והעושים במלאכה על ההתקדמות הרבה שנעשתה בשנים האחרונות".

דני דנון: אני רוצה להודות לכל הנוכחים, לראש העיר, לצוות העירייה על האירוח, ונמשיך לעמוד יחד אתכם.