ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 167, 2011-05-17 11:30

דני דנון: בוקר טוב לכולם, אני שמח לפתוח את ישיבת וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות בנושא התמודדות המדינה והתפוצות עם הנרטיב הפלסטיני על הקמת מדינת ישראל.

דני דנון: כולנו ראינו שלמילים ולהודות בפייסבוק יש גם תוצאות.

דני דנון: ראינו מה קרה ברמת הגולן, מה קרה בגזרה הדרומית, שקהל משולב מנסה לפרוץ את הגדרות.

דני דנון: למראות האלה ולהסתה הפלסטינית יש גם השלכות על קהיליות יהודיות בתפוצות.

דני דנון: אנחנו בוועדה קיבלנו עדויות על סטודנטים יהודים שמותקפים בקמפוסים שונים, ומדובר בקמפוסים מרכזיים.

דני דנון: סטודנטים יהודים שחוששים ללכת עם כיפה בקמפוסים של האוניברסיטאות בארצות הברית, בקנדה.

דני דנון: אנחנו מדברים על שנת 2011, על מעוז הדמוקרטיה בארצות הברית, ויש בעיה לסטודנטים יהודים לבוא ולהסתובב בקמפוסים שונים, וכל זה בגלל מנגנון משומן היטב, מתוזמן היטב, שעוסק פשוט בהסתה, כאשר ברור לכולנו שלא מדובר על כיבוש, על קווי 67'.

דני דנון: ההסתה היא נגד הנוכחות של יהודים במזרח התיכון, נקודה.

דני דנון: ואנחנו רואים את זה במילים שיוצאות מאותם הוגי דעות פלסטינים, שלא מבדילים בין תושבי יפו ועכו היום, לתושבי יהודה ושומרון.

דני דנון: אנחנו ננסה היום ראשית לאמוד את היקף הבעיה, עם דגש על חוץ לארץ, כי מבחינת ישראל אנחנו, נאמר זאת כך – יותר קל לנו להתמודד כשאנחנו חיים בסביבה של רוב יהודי, אנחנו מגובשים, לראות איך אנחנו מסייעים ועוזרים לקהיליות היהודיות בתפוצות; ואיך המדינה מתמודדת עם השקר הפלסטיני.

דני דנון: עם נרטיב שמשתלט על סדר היום שלנו, ואנחנו לפעמים מסתכלים, מתעלמים.

דני דנון: אני חושב שההתעלמות היא הבעיה הגדולה ביותר, כי גם שקר, ברגע שחוזרים עליו מאות פעמים, בסופו של דבר הוא חודר לתודעה, בייחוד בקרב הדור הצעיר, שלא מכיר את העובדות ולא מתעמק בהיסטוריה, כשהוא שומע על הנכבה ועל האסון ועל גירוש, אז הוא שואל את עצמו – סליחה, אולי היה פה מישהו, בלי להתעמק בעובדות.

דני דנון: הבאנו נציגים שונים ממשרדים שונים, ואנחנו רוצים לפתוח במצגת קצרה של איתמר מרכוס.

דני דנון: באנגלית אני יודע איך אתם נקראים, איתמר,כי אני מקבל את האימיילים שלך.

דני דנון: איך אתם נקראים בעברית?

איתמר מרכוס: מבט לתקשורת הפלסטינית ועכשיו גם יוצא בערבית כבר, אז אני צריך להוסיף אותך לרשימה.

דני דנון: אז אני מבקש לשלוח לי בעברית, למרות שאני מצליח לקרוא באנגלית, אבל שפת הקודש היא חשובה לנו.

דני דנון: אנחנו נראה מצגת קצרה.

דני דנון: יושבים פה נציגים גם של ארגון 'אם תרצו' שיצאו בקמפיין במהלך הימים האחרונים לקראת יום העצמאות; נציג ההסתדרות הציונית, שגם יצאו בקמפיין בימים האחרונים, כתגובה לאירועי הנכבה.

דני דנון: אז איתמר, בבקשה.

איתמר מרכוס: תודה רבה.

איתמר מרכוס: הדבר החשוב ביותר להבין בנרטיב הפלסטיני הפנימי, וזה לא הנרטיב החיצוני, בנרטיב הפלסטיני הפנימי הבעיה זה הקמת מדינת ישראל וזו לא הבעיה של מה שקרה ביהודה ושומרון ב-67'.

איתמר מרכוס: ואני רוצה להדגים את זה באמצעות מסגרת של מחקר שפרסמנו רק לפני כמה ימים, שהשם של המחקר הזה – הכנופיות הציוניות גזלו את פלסטין.

איתמר מרכוס: עכשיו, הביטוי הזה - 'הכנופיות הציוניות גזלו את פלסטין', זה לא סיכום שלנו.

איתמר מרכוס: זה אמירה מפורשת בספר לימוד פלסטיני, שכל ילד פלסטיני גדל עליו.

איתמר מרכוס: אז אני מדבר עכשיו שאין כאן שום דבר מהחמאס, זה כולו מהפתח, מהרשות.

איתמר מרכוס: 'הכנופיות הציוניות', וככה כתוב בספר לימוד לכיתה י"ב: "מלחמת פלסטין הסתיימה באסון שלא היה כמוהו בהיסטוריה, הכנופיות הציוניות גזלו את פלסטין, גרשו את תושביה מעריהם והקימו את מדינת ישראל".

איתמר מרכוס: זאת אומרת, העיקרון שהקמת מדינת ישראל הוא גזל, זה עיקרון של האידיאולוגיה הפלסטינית.

איתמר מרכוס: זה מופיע הרבה פעמים בעיתונות, גם כן אני אביא לכם דוגמא אחת, "הצהרת ג'ימס בלפור הארורה, הביאה לגזלת המולדת, לגירוש עם שלם, במבצע של טיהור אתני שאין כדוגמתו בהיסטוריה המודרנית", זה בעיתון הרשמי של הרשות הפלסטינית.

איתמר מרכוס: עכשיו, איך מעבירים את המסר הזה לילדים?

איתמר מרכוס: יש כאן קליפ, כתוב כאן 2007, הקליפ הזה רץ גם ב-2010.

איתמר מרכוס: זה הקליפ שאנחנו רואים את זה הכי הרבה שנים בטלוויזיה הפלסטינית, מסכם את האידיאולוגיה הזאת.

דני דנון: מתי הוא משודר?

דני דנון: בשעות הבוקר?

דני דנון: בשעות הערב?

איתמר מרכוס: זה יכול להיות משודר אפילו שלוש פעמים ביום.

איתמר מרכוס: את אומרת בין שידור לשידור, בתוכניות ילדים, זה מופיע כל הזמן.

איתמר מרכוס: המחשב לא פועל עכשיו, לא משנה, אני אנסה אחר כך להפעיל את זה.

איתמר מרכוס: אני אתן לכם דוגמא נוספת – זה היה תוכנית איך מגדירים את כל ישראל, איך שוללים את זכות קיומה.

איתמר מרכוס: מוצג סרטון

איתמר מרכוס: זה המסר, וזה מסר שחוזר.

איתמר מרכוס: זו תוכנית חינוכית בטלוויזיה בבעלות של הרשות ובשליטה מלאה של הרשות.

איתמר מרכוס: עכשיו, ככה מוחקים את ההיסטוריה של היהודים.

איתמר מרכוס: אני אתן לכם כמה דוגמאות כאן.

איתמר מרכוס: ההיסטוריה מוכיחה את הזכות הערבית האסלאמית והפלסטינית בארץ הזאת, ומפריכה את כל הטענות הישראליות על כך שיש להם זכויות דתיות והיסטוריות בארץ הזאת.

איתמר מרכוס: האידיאולוגיה של הרשות הפלסטינית היא למחוק את כל ההיסטוריה היהודית, ולחנך את ילדיהם שאנחנו לא היינו כאן אף פעם.

איתמר מרכוס: וזה מסר שחוזר על עצמו כל הזמן, ואפילו מופיעים לפעמים דברים כמו אלה, שהחוקר אמר כי הרעיון של הציונות הוא הקמת בית לאומי ליהודים בפלסטין, בהמצאת לאום חדש ששמו העם היהודי.

איתמר מרכוס: הם מסבירים שהיהודים הוקמו כתוצאה מהציונות, כדי לתת סיבה לציונות, ולא שהציונות היא תוצאה של האמת היהודית.

מרדכי קידר: איתמר, אנטואן שלחאת, תושב חיפה, אזרח ישראל.

מרדכי קידר: זאת אומרת הוא אפילו לא מרמאללה.

איתמר מרכוס: כן.

איתמר מרכוס: עכשיו, אני רוצה להראות לכם גם איך החינוך הזה גם מעלים את עצם קיומה של מדינת ישראל, ומציג את כל ישראל כמדינת פלסטין.

איתמר מרכוס: מוצג סרטון

איתמר מרכוס: מה חשוב כאן – דאולתנה פלסטין, זו המדינה שלנו פלסטין, זה לא אזור גיאוגרפי, וזו שוב אותה טלוויזיה.

איתמר מרכוס: אני רוצה להראות לכם שני דברים שהופיעו ביומיים האחרונים בטלוויזיה הפלסטינית.

איתמר מרכוס: מוצגים סרטונים

איתמר מרכוס: כן, חגיגה של כל ערי ישראל.

איתמר מרכוס: אני אתן לכם עוד דוגמא אחת חשובה מאד, בגלל שזה היה בנוכחות מחמוד עבאס, אבו מאזן, לפני כמה חודשים.

איתמר מרכוס: שידרו את זה שוב בשתים עשרה לפני כמה ימים.

איתמר מרכוס: מוצג סרטון

דני דנון: איפה זה, ברמאללה?

איתמר מרכוס: כן, ברמאללה.

איתמר מרכוס: תראו, כל ראשי הרשות.

דני דנון: גם אחמד טיבי שם, ראו אותו.

איתמר מרכוס: אוקי, וזה ממשיך.

איתמר מרכוס: החשוב כאן זה הדבר ---

דני דנון: אני רואה שטיבי מקפיד להופיע בטלוויזיה שלנו וגם בטלוויזיה שלהם.

איתמר מרכוס: כן, כן, עם שני מסרים שונים.

איתמר מרכוס: וזה המסר כל הזמן שאנחנו מנסים להדגיש, שהמסר החיצוני הפלסטיני זה לגבי יהודה ושומרון.

איתמר מרכוס: הפנימי הפלסטיני זה לא לגבי יהודה ושומרון, אלא זה לגבי כל ישראל.

איתמר מרכוס: עכשיו, מה הם אומרים?

איתמר מרכוס: אם ליהודים לא הייתה כאן היסטוריה באזור הזה, אז למה באו לכאן?

איתמר מרכוס: אז הם מחליטים ובונים היסטוריה שזו הייתה מזימה קולוניאליסטית לפתור שתי בעיות.

איתמר מרכוס: אחת, היהודים היו נטל על העולם האירופאי, ורצו להיפטר מהיהודים.

איתמר מרכוס: ושנית, רצו להשתלט על אוצרות הטבע כאן.

איתמר מרכוס: וכאן מופיע אפילו פרופסור שמצטט ממחקר שכביכול עשה אבו מאזן עצמו, וכך הוא מביא את זה – "במחקר של הנשיא, התנועה הציונית אינה יהודית ונובעת מרצונותיהם של היהודים עצמם אל התנועה הקולוניאליסטית אימפריאליסטית שרצתה להשתמש ביהודים, לגייס אותם לטובת התוכנית הקולוניאליסטית המערבית.

איתמר מרכוס: זאת אומרת, אפילו מעבאס עצמו זה חלק מהאידיאולוגיה – אין לנו זכות קיום.

איתמר מרכוס: אנחנו סך הכל שלוחה של הקולוניאליזם.

איתמר מרכוס: ועוד דבר מאד מאד חריף שהופיע ממש בתחילת הרשות הפלסטינית, עד כמה זה יסודי, ההבדל בין היטלר לבלפור היה פשוט.

איתמר מרכוס: להיטלר לא היו מושבות לשלוח את היהודים, לכן הוא השמיד אותם.

איתמר מרכוס: את פלסטין הלך לבלפור, פלסטין אחת למושבות ושלח את היהודים.

איתמר מרכוס: בלפור הוא היטלר עם מושבות, היטלר הוא בלפור ללא מושבות.

איתמר מרכוס: שניהם רצו להיפטר מהיהודים.

איתמר מרכוס: הציונות הייתה חיונית להגנה על האינטרסים של המערב על ידי התפטרותה של אירופה מעול של היהודים שלה.

איתמר מרכוס: היהודים זה עול, היהודים זה נטל, כך הם מציגים את זה.

איתמר מרכוס: כולם רצו להיפטר מהיהודים, לכן גזלו את פלסטין, שמו כאן את היהודים, וזה חלק עקרוני של האידיאולוגיה הפלסטינית, ויש כאן כל מיני דוגמאות.

דוד חכם: אבל זה ציטוט של מישהו, סליחה?

דוד חכם: או שזה רק מאמר פרשנות או משהו כזה, בעיתונות?

איתמר מרכוס: זה היה מאמר מערכת בעיתון של הרשות הפלסטינית לפני שנים.

איתמר מרכוס: אבל יש הרבה הרבה דוגמאות כאלה, ואפשר לראות עשרות דוגמאות כאלה באתר ששלנו.

דוד חכם: אני יכול לשאול אותך שאלת ביניים?

דוד חכם: מה חדש בכל הדברים הללו?

דוד חכם: הדברים האלה מקדמת דנן.

דוד חכם: מה החידוש?

קריאה: שזה עדיין ממשיך.

דוד חכם: זה שזה ממשיך בסדר, אבל ---

דני דנון: סליחה.

דני דנון: איתמר, בוא תיתן לנו עוד דוגמא אחת או שתיים.

איתמר מרכוס: עוד דוגמא אחת ואז אני גם אענה בסופו של דבר גם על מה שאתה אומר, למה זה חשוב לדעת את זה.

דני דנון: ומה אתה מציע שצריך לעשות.

איתמר מרכוס: כן, ומה צריכים לעשות עם זה.

איתמר מרכוס: יש כאן גם דימויים דמונים על ישראל, לדוגמא – ישראל היא בת טיפוחים של הנאציזם, בעלת ברית אסטרטגית של הגזענות, אשר נעלמה מהעולם כולו, מלבד בזה.

איתמר מרכוס: זה מסר על מה שמעבר להיטלריזם, מעבר לפאשיזם, יש כאן את ההשוואות לנאציזם כל הזמן שמופיעים.

איתמר מרכוס: המסר הזה, שכולו פלסטין, מופיע גם במפות.

איתמר מרכוס: אני אביא לכם דוגמא אחת מתוך מפות שמופיעות יום יום בעיתונות הפלסטינית, מביאים דווקא את עבאס עצמו, אבו מאזן, בגלל שגם הוא מחזיק את זה, וגם כאן בעיתון שלו זה מוצג כמפת פלסטין.

איתמר מרכוס: ואני אסיים את התיאור של המצב, לפני שאני אסביר מה עושים נגד זה.

איתמר מרכוס: מבחינת הפלסטינים הנרטיב זה לא רק לגבי העבר.

איתמר מרכוס: הנרטיב מביא גם למסקנה שלא יהיה צדק בעולם כל עוד שמדינת ישראל קיימת, ואני לא מדבר על החמאס, אני מדבר על הפתח עכשיו.

איתמר מרכוס: כאן יש סרטון שהופיע פעמיים בשנה שעברה בטלוויזיה של הפתח.

איתמר מרכוס: זה מופיע גם הרבה פעמים, אבל כאן זה מופיע במפורש – הקשר בין הנרטיב של העבר והצורך בצדק על ידי עזיבת כל היהודים.

איתמר מרכוס: מוצג סרטון

איתמר מרכוס: ויש לזה חשיבות רבה.

איתמר מרכוס: שוב, זה לא רק מתייחס לעבר, זה גם מתייחס לעתיד.

דני דנון: מה אתה מציע לעשות, איתמר?

איתמר מרכוס: אוקי, מה שאנחנו עושים - אנחנו מעבירים מצגות כאלה בפרלמנטים בכל העולם, גם באוניברסיטאות בעולם ובכל מיני מסגרות אחרות.

דני דנון: אני רוצה למקד אותך במדינת ישראל.

דני דנון: נמצאים פה נציגי משרדים, מה אתה ממליץ?

דני דנון: התמונות קשות.

איתמר מרכוס: קודם כל בתוך הארץ?

דני דנון: השאלה היא מה אנחנו צריכים לעשות היום כממשלה, כמדינה.

איתמר מרכוס: אוקי, קודם כל כממשלה צריכים להבהיר לפלסטינים שאנחנו רוצים לקדם את השלום, אבל אי אפשר לקדם שלום ברגע שכל ילד פלסטיני גדל על המסר שצדק יושג רק על ידי עזיבת כל היהודים את ישראל.

איתמר מרכוס: אם הם רוצים להגיד שזה נרטיב של העבר, אבל לעתיד אנחנו משלימים עם ישראל ואם זה המסר, אני מוכן לקבל.

איתמר מרכוס: אפילו שיש פה הרבה שקרים של העבר.

איתמר מרכוס: אבל זה לא המסר.

איתמר מרכוס: המסר של הרשות כלפי עמם, והתוצאה היא אגב, בסקר האחרון ששאלו את השאלה הזאת, זה היה לפני 3-4 חודשים.

איתמר מרכוס: שאלו פלסטינים – האם אתה בעד שתי מדינות, וכ-60% אמרו שהם רוצים שתי מדינות, אבל אז הם נשאלו שאלה נוספת.

איתמר מרכוס: האם שתי מדינות לשני עמים זה שלב ביניים שיביא למדינה אחת פלסטינית, או האם זה סוף ושלום.

איתמר מרכוס: וגם 60% אמרו שזה שלב ביניים, היעד הסופי זה באמת השמדת ישראל.

איתמר מרכוס: כאשר יש 60%, לא רק שיהיה קשה ובלתי אפשרי להגיע להסכם, אבל הסכם שלום, אם יושג, לא יחזיק מעמד עד לבחירות הבאות אחרי זה, שיצביעו בעד, או החמאס או מישהו בפתח שידגול בהשמדת ישראל.

איתמר מרכוס: ולכן, אנחנו חייבים להקדים את החינוך לתהליך הפוליטי, בגלל שבלי שאנחנו נקדים את התהליך החינוכי, לא יהיה עם מי לדבר בדור הבא.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לבקש בקצרה מנציגי 'אם תרצו'.

דני דנון: אתם הוצאת ספרון שחולק פה לכל חברי הכנסת ולחברים ויצאתם בקמפיין.

דני דנון: השאלה שלי היא – למה עכשיו?

דני דנון: מה הצורך עכשיו לבוא ולעשות את הקמפיין הפרסומי, ובחרתם גם באמירה בוטה – של נכבה חרטא, על מנת לחשוף את השקר.

דני דנון: אז נשמח לשמוע מה הצורך וגם מה התגובות שקיבלתם עד עכשיו.

ארז תדמור: אוקי.

ארז תדמור: שמי ארז תדמור.

ארז תדמור: התחושה שלנו, על סמך השנים האחרונות, היא שרעיון הנכבה שהיה בקצוות של הקצוות של החברה הישראלית, עד לפני כמה שנים רוב האנשים לא שמעו על זה בכלל, ואף אחד לא העלה בדעתו שאנחנו צריכים לתת הסברים על מה שקרה פה ב-47 עד 49.

ארז תדמור: הרעיון הזה הולך וחודר מהשוליים הסהרוריים של השמאל הקיצוני ומהתעמולה הערבית, יותר ויותר לתוך השיח, יותר ויותר באקדמיה, בעולם התרבות, בהצגות, בסרטים, במאמרים, בספרים, במאמרים בעיתונות.

ארז תדמור: תוקפים את ישראל על עצם קיומה.

ארז תדמור: מבקשים להאשים אותנו בביצוע טיהור אתני בזמן שנלחמנו על חיינו כשביקשו להשמיד אותנו.

ארז תדמור: שיח שמטרתו חדה ופשוטה, לא סכסוך גבולות כזה או אחר.

ארז תדמור: מטרה של שיח הנכבה ושל תעמולת הנכבה – זה להוביל למחיקתה של ישראל, להיעלמותה מהמפה ולהשמדתה.

ארז תדמור: זו המטרה של המילה הזאת – נכבה.

ארז תדמור: כביכול זה בא לתאר אסון.

ארז תדמור: המטרה של הדבר הזה היא להשמיד את ישראל.

ארז תדמור: ומול הדבר הזה, למרבה הצער, מדינת ישראל לא עושה כלום כבר שנים.

ארז תדמור: בעולם היא לא עושה כלום, וחמור מכך – היא לא עושה בישראל.

ארז תדמור: עכשיו, אם אנחנו רוצים שיהיה לנו איזה שהוא סיכוי להתמודד עם התעמולה נגדנו בעולם, אנחנו קודם כל צריכים שאנשים כאן יידעו את האמת.

ארז תדמור: ידעו את העובדות, ידעו את ההיסטוריה.

ארז תדמור: אין שום סיכוי שנציגים ישראליים, דיפלומטים, שגרירים, פוליטיקאים, סטודנטים שיוצאים למשלחות, ישראלים שמדברים עם אנשים מחו"ל, יידעו להדוף בהצלחה את התעמולה נגדנו, אם הם לא יכירו את העובדות ויכירו את האמת.

ארז תדמור: וכאשר חלקים רחבים מהאקדמיה, ובייחוד הגופים שעוסקים בנושאים האלה, חוגים להיסטוריה, למדעי המדינה, לסוציולוגיה, כאשר החוגים האלה, חלק גדול מהם מרוכזים בו כמויות גדולות של חוקרים והוגים אנטי ציוניים, ומה שמלמדים שם לפי המחקרים שלנו, הקמפיינים שעסקנו באקדמיה, הראנו איך 80-90% מהחומרים שמלמדים שם, שעוסקים בנושאים האלה, מלמדים את הגישות האנטי ישראליות והאנטי ציוניות – אין שום סיכוי בעולם שגם דובר שהוא פרו ישראלי, ידע לתת את הנימוקים ואת הטיעונים ואת העובדות ואת הידע, שנחוץ כדי להדוף את התעמולה הזאת שהיא שקרית, חסרת בסיס, מסולפת וההיסטוריה היא מאד ברורה וחדה.

ארז תדמור: לכן החלטנו לנסות ולהדוף את התעמולה הזאת קודם כל בחברה הישראלית פנימה, כדי שיהיה לנו איזה שהוא סיכוי להתמודד איתה בעולם.

ארז תדמור: יצאנו פה לא רק עם ספרון, יצאנו בקמפיין ציבורי שמפרסם את הסיפור הזה.

ארז תדמור: בימים האחרונים קראו את הספרון הזה, בעידן של הייטק, של פייסבוק, שאנשים כותבים סטאטוסים של שתי שורות, זה ספרון של 11,000-12,000 מילים.

ארז תדמור: קראו אותו עשרות אלפי אנשים.

ארז תדמור: אנשים צמאים למידע הזה.

ארז תדמור: הורידו את הספרון הזה, ואנחנו רק בתחילת הקמפיין ---

דני דנון: במערכת הלימוד היום במדינת ישראל, מה קורה?

דני דנון: יש לכם מושג?

ארז תדמור: מלמדים את הדברים לא בצורה שמתאימה, כמו שהיה מתאים ללמד את זה לפני 20 ו-30 שנה.

ארז תדמור: בצורה כללית, הם תקפו, הם הכריזו מלחמה.

ארז תדמור: אבל אין את העובדות המלאות.

ארז תדמור: אנחנו עשינו פה חמישה פרקים על חמישה נושאים שונים.

ארז תדמור: עשרות אלפי אנשים קראו את הספרון בימים האחרונים, אלפי אנשים פונים אלינו בבקשה לתרגם את זה לכל השפות בעולם - לאנגלית, לצרפתית, לערבית.

ארז תדמור: יש לנו היום איזה 50 איש שאמרו – אני מוכן לתרגם לכם בחינם.

ארז תדמור: אני לא סומך על זה, ואני הולך לשלם למתרגמת מקצועית, אבל יש צורך.

ארז תדמור: אנשים כמהים.

ארז תדמור: אנשים אומרים אנחנו מחכים לדבר הזה שנים, זה שערורייה שזה לא נעשה עד היום, זה שערורייה שזה לא נעשה על ידי משרד החינוך, משרד ההסברה, משרד החוץ.

ארז תדמור: פניות של בתי ספר, של תלמידים ממכינות, של סטודנטים, של ישראלים, של ישראלים מכל העולם, יש צמא לתשובות.

ארז תדמור: יש מערכה של מיליארדים, עשרות מיליארדים שמנוהלת נגדנו בכל העולם, ואנחנו בקומה.

ארז תדמור: אנחנו בתרדמת.

ארז תדמור: המדינה לא עושה כלום.

ארז תדמור: לוקחים את זה כמובן מאליו, ויתעוררו כשזה יהיה מאוחר מדי, כמו בכל דבר.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לבקש מד"ר מוט קידר מאוניברסיטת בר אילן, מרכז בגין- סאדאת, מוטי, אני רוצה שנעבור, אנחנו מבינים את הבעיה, מבינים מה עושה הצד הפלסטיני בצורה יעילה מאד, אגרסיבית מאד.

דני דנון: השאלה מה אצלנו?

מרדכי קידר: אז דבר ראשון זה מתחיל מזה שקניתי את זה בירושלים.

מרדכי קידר: זאת אומרת לא ברמאללה ולא בשכם.

מרדכי קידר: אם הדבר הזה, אם מפת פלסטין עם דגל אש"ף נמכר בירושלים, אז יש לנו בעיה.

מרדכי קידר: אז נכון, דמוקרטיה וזכויות אדם והכל.

מרדכי קידר: השאלה היא עד לאן אנחנו לוקחים את זה.

מרדכי קידר: ומכאן זה מתחיל, שפה בבירת ישראל מוכרים את הדבר הזה, כמובן – קודס לנה, ירושלים שלנו.

מרדכי קידר: זה דבר ראשון.

מרדכי קידר: תראה לי האם היו מרשים בוושינגטון די.

מרדכי קידר: סי, לאינדיאנים, למכור משהו שארצות הברית שייכת להם ולא לארצות הברית.

מרדכי קידר: זה דבר ראשון.

מרדכי קידר: דבר שני, זה בדיוק, היום אנחנו אוכלים את הפירות של העובדה שאנחנו לא נוכחים במרחב התקשורתי העולמי.

מרדכי קידר: כל העולם יושב בבית באטלנטה ובדנוור, ועובר עם השלט ל-B.B.C ולצרפת ולהונגריה ולכל העולם.

מרדכי קידר: ישראל לא על המפה.

מרדכי קידר: אין לנו ערוץ טלוויזיה ישראלי שמדבר בלווין באנגלית לכל העולם, וחמור יותר, אין לנו ערוץ בערבית.

מרדכי קידר: למרות העובדה שבריטניה עם ה-B.B.C, וצרפת וגרמניה ---

דני דנון: הערוץ באנגלית, אני יודע שברפורמה של יש מגמה כזאת לערוץ חדשות באנגלית.

מרדכי קידר: בערבית אומרים – פיש ג'ומרוק על קאלם.

מרדכי קידר: אתה יודע מה פירוש?

דני דנון: קאלם זה מילים, זה הבנתי.

מרדכי קידר: אין מיסים על מילים.

מרדכי קידר: כולם מדברים, מבררים, אף אחד לא עושה כלום.

מרדכי קידר: ישבנו פה במקום הזה ומוטי שקלאר, מנכ"ל התחייב בזקנו של הנביא מוחמד, שתוך זמן סביר וקצר, עוברים לשידור מלווין עמוס, שאף ערבי לא קולט אותו, לערוץ הוט בירד האירופאי, שכל הערבים קולטים אותו, כדי שיהיו נוכחים לפחות במרחב.

מרדכי קידר: הרי את השעתיים ביום שיש בערבית, אז לפחות יקלטו ערבים ולא משדרים לקיר של פה ברוממה.

מרדכי קידר: נו, אז שמעת שקרה משהו?

מרדכי קידר: זז משהו?

מרדכי קידר: כלום.

מרדכי קידר: את הכסף שיש להם הם זורקים לחברה של לווין עמוס, ולכן משדרים אל הקיר ולא לעולם הערבי.

מרדכי קידר: אבל אני אומר, תעזוב, אני אומר למה אנחנו צריכים לקחת טרמפ עם C.N.N, מה אנחנו מדינת קבצנים?

מרדכי קידר: למה אין לנו ערוץ משלנו?

מרדכי קידר: ואני אגיד לך למה.

מרדכי קידר: מכיוון שזה צורך לאומי וזה לא צורך מפלגתי.

מרדכי קידר: בדיוק כמו שירותי הכבאות.

מרדכי קידר: כאשר יש צורך לאומי, כל מפלגה זורקת את זה למפלגה האחרת.

מרדכי קידר: ברגע שיש אג'נדה מפלגתית, כל אחד לוקח את זה.

מרדכי קידר: הישיבות אצל החרדים והתיאטרונים אצל זה, וכל אחד יש לו את האג'נדה.

מרדכי קידר: אבל ברגע שזה משהו צורך כללי, לא.

מרדכי קידר: זה לא מוסיף לסיכויים של המפלגה לעבור את יום הבחירות יותר טוב.

מרדכי קידר: אני אומר לך את זה בעצב.

מרדכי קידר: וזו בדיוק הבעיה של שירותי הכבאות.

מרדכי קידר: זה צורך לאומי, ולכן זה נופל יתום בין הכיסאות.

מרדכי קידר: הנה לך הסיפור.

מרדכי קידר: צריך לעשות משהו שהוא מקיר לקיר לגבי הנושא הזה, ואני לא אומר לעשות פרופגאנדה ציונית.

מרדכי קידר: אבל זה שאין לנו ערוץ לוויני, ואתה יודע מה, זה כסף קטן.

מרדכי קידר: אתה מקבל עודף מ-15 מיליון דולר בשנה.

מרדכי קידר: מה זה 15 מיליון?

מרדכי קידר: 40 מיליון שקל בשנה.

מרדכי קידר: רק התקציב של הכנסת הוא יותר.

מרדכי קידר: מה זה 40 מיליון שקל לשנה?

מרדכי קידר: כלום.

מרדכי קידר: במונחים של המדינה, עם מאות מיליארדים, כלום.

מרדכי קידר: ואנחנו לוקחים טרמפים על כל מיני ערוצים שבעייתה של ישראל היא הדבר האחרון שמעניין אותם.

מרדכי קידר: וכשאתה לא נוכח בתקשורת – אתה אולי לא נוכח בכלל, ואז אולי באמת אין לך זכות קיום.

מרדכי קידר: אם אתה לא קיים, מה לעשות, זה היום העולם.

מרדכי קידר: וכולם מדברים על אינטרנט ואינטרנט.

מרדכי קידר: קשקוש.

מרדכי קידר: העולם הערבי לא רואה אינטרנט.

מרדכי קידר: כמה?

מרדכי קידר: אולי 10% רואים אינטרנט.

מרדכי קידר: והיו מוכנים לקלוט טלוויזיה ישראלית בערבית.

מרדכי קידר: אולי לא יהפכו לציונים, אבל מוכנים לראות מה המדינה הזאת אומרת.

מרדכי קידר: תראה, בריטניה, ה-B.B.C משדר בערבית.

מרדכי קידר: צרפת, גרמניה, רוסיה, תורכיה, סין, וודאי ארצות הברית.

מרדכי קידר: כולם יש להם תחושה שיש להם מה להגיד לעולם הערבי.

מרדכי קידר: משקיעים ב-24/7 ערוץ לוויני שנקלט בערבית בכל בית.

מרדכי קידר: משום מה, מדינת ישראל מחליטה שאין לה מה לשדר לעולם הערבי.

מרדכי קידר: אין לה מה להגיד.

מרדכי קידר: אין לה חשק להיות חלק מהעולם שהערבי רואה.

מרדכי קידר: למה מה?

מרדכי קידר: אנחנו לא שייכים פה?

מרדכי קידר: באמת, אם אתה לא בתקשורת, אולי באמת לא רוצים שתהיה פה בכלל.

מרדכי קידר: ולכן אני אומר, משם זה מתחיל.

מרדכי קידר: כמה לומדים פה ערבית בארץ הזאת, בשביל לתקשר איתם?

מרדכי קידר: אני לא אומר להפוך אותם לציונים.

מרדכי קידר: בשביל לתקשר איתם, לא בשביל להזדחל.

מרדכי קידר: תראה לי 200 שגומרים 5 יחידות בערבית בגרות כל שנה.

מרדכי קידר: מת הדבר הזה.

מרדכי קידר: לומדים ספרדית בשביל הטלנובלות.

מרדכי קידר: אין תמריץ.

מרדכי קידר: אני אומר את זה בשיא העצב.

מרדכי קידר: למה אין תמריץ לדבר הזה?

מרדכי קידר: בוועדת החינוך של הכנסת התקבלה הוראה שחובה ללמוד ערבית במדינה הזאת.

מרדכי קידר: תראה לי שני בתי ספר רצופים שמלמדים ערבית.

מרדכי קידר: וחיל המודיעין משלם תועפות הון כל שנה על הכשרת אנשים.

קריאה: הם לומדים עד כיתה ח' ט' ---

מרדכי קידר: ולא זוכרים כלום.

קריאה: כי זו גם ערבית ספרותית, זה לא ערבית מדוברת.

מרדכי קידר: לא משנה.

מרדכי קידר: תלמדי את זה, תלמדי את זה.

עינת וילף: זה משנה, כי אם אתה רוצה לדעת מה קורה, מה מדברים ברחוב, הספר בערבית לא ---

דני דנון: תודה.

דני דנון: מוטי, ערוצי תקשורת באנגלית וערבית.

דני דנון: מה עוד?

מרדכי קידר: וכמובן הדברים הללו, איך אנחנו מרשים את הדבר הזה.

מרדכי קידר: מה, אין לנו פה דעה על מה שמוכרים פה וזה?

מרדכי קידר: הדברים האלה בירושלים, לא ברמאללה.

מרדכי קידר: את זה מוכרים עם הארץ השלמה, ארץ ישראל השלמה.

מרדכי קידר: פלסטין השלמה.

מרדכי קידר: 10 ₪.

מרינה סולודקין: זה חוק צריך להיות.

דני דנון: אופרטיבית מה אתה מציע?

דני דנון: שנאסור בחקיקה?

דני דנון: בוא, אני רוצה לזרום איתך, אבל אני לא רואה את ה---

מרדכי קידר: זה צריך להיות מוגדר כחומר חתרני.

ארז תדמור: דני, הערה קצרה.

ארז תדמור: לאורך שנת הלימודים באוניברסיטאות, בעשרות מועדים שונים – ימי נכבה, יום אדמה, מבצעי צה"ל, יום ערפאת, איך שלא תקרא לזה, הם מחוץ לשערי האוניברסיטה העברית.

ארז תדמור: אנחנו מדברים פה על ירושלים, אבל זה קורה בכל הארץ.

ארז תדמור: היום זה יקרה באוניברסיטת בן גוריון.

ארז תדמור: הפגנות של מאות סטודנטים עם דגלי אש"ף, צועקים 'חמאס, חמאס, תפגיז את שדרות'.

ארז תדמור: אני עמדתי ליד מפקד מחוז ירושלים שחצץ בין ההפגנה שלנו להפגנה שלהם.

ארז תדמור: הלכתי, אמרתי לו – תשמע, צועקים פה קריאות תמיכה בטרור – 'חמאס, חמאס, תפגיז את שדרות'.

ארז תדמור: 'ברוח, בדם נפדה את פלסטין'.

ארז תדמור: תעצור את המארגנים.

ארז תדמור: 'ברק רוצח'.

ארז תדמור: תעצור את המארגנים, לא את כל ה-200.

ארז תדמור: קח את המארגן.

ארז תדמור: כלום.

ארז תדמור: הוא התעלם.

ארז תדמור: לא עושה כלום.

ארז תדמור: מפקד מחוז ירושלים, מפקד המשטרה, רואה את זה מול עיניו, שלושה מטרים ממנו, ולא עושה כלום בנדון.

דני דנון: תודה.

ארז תדמור: כאשר רואים את זה ולא עושים כלום, אין שום סיכוי להתמודד עם התופעה הזאת.

ארז תדמור: שום סיכוי.

ארז תדמור: זה רק ילך ויחמיר.

דני דנון: תודה.

מרדכי קידר: הם רואים בנו סמרטוט, ובמזרח התיכון סמרטוט מקבל רק בעיטה מאחורנית וזה הכל.

מרדכי קידר: שלום במזרח התיכון מקבל רק הבלתי מנוצח.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חברת הכנסת עינת וילף, בבקשה.

עינת וילף: טוב, תודה ליו"ר הוועדה ועל קיום הדיון.

עינת וילף: אני רוצה, כלומר אין ספק שמי שבכל זאת מתעניין בהיסטוריה של הסכסוך, כמו שגם אמרת הנתונים ידועים, אני מבינה היטב את החשיבות של הבאת הנתונים האלה או האמירות האלה לדור שכבר שכח ושכבר מה שנקרא עבר מסלול שלם בחשיבה לכיוון הפוך.

עינת וילף: אני רוצה להתייחס למה אפשר לעשות בכל זאת.

עינת וילף: אני חושבת שחקיקה היא פחות הדרך לפעול, כי מתנהל כאן קרב על תודעה, והוא קרב שמתנהל בזירה הבינלאומית.

עינת וילף: והוא קרב שאני חושבת הוא מאבק שרק לאחרונה במנהיגות הישראלית התחילו להבין שהוא קרב על המהות וההישרדות של מדינת ישראל.

עינת וילף: כלומר, הייתה תקופה שניסו עם טנקים, הייתה תקופה שניסו בטרור, הייתה תקופה שניסו עם חרם ערבי.

עינת וילף: עכשיו מנסים באמצעות חתירה תחת הרעיון של מדינת ישראל, כשהרעיון בעצם נגד מה יוצאים – נגד כל אחד מהמרכיבים.

עינת וילף: המרכיבים של העם היהודי כעם, יש זכות לבית משלו באזור היחיד שהוא אי פעם היה ריבוני.

עינת וילף: כל אחד מהמרכיבים של האמירה הזאת, נמצא היום תחת מתקפה.

עינת וילף: זה שהעם היהודי הוא עם.

עינת וילף: אני הוזמנתי במשך שנים להשתתף בכל מיני מפגשים עם מה שנקרא פלסטינים מתונים, כחברת מפלגת העבודה בזמנו, ובאיזה שהוא שלב הפסקתי, כי גם אם היו אומרים כן, אנחנו מבינים, אתם פה, לא נסלק אתכם כבר מפה, מה שנקרא תודה רבה, אנחנו מבינים שצריך להתפשר, תמיד הייתה אמירה מאד ברורה – העם היהודי הוא לא עם, הוא רק דת ולדתות אין זכות הגדרה עצמית.

עינת וילף: וזה היה משפט גם של הכי מתונים.

מרדכי קידר: כמו באסלאם, אגב.

עינת וילף: כן.

עינת וילף: ולכן גם הפסקתי ללכת למפגשים האלה.

עינת וילף: אז הרעיון שהעם היהודי הוא לא עם, זה אחד המוקדים המרכזיים של המתקפה.

עינת וילף: ברוך השם עוזרים לזה גם אנשים כמו שלמה זנד.

עינת וילף: הייתי עכשיו בצרפת במסע הרצאות, והספר שם מאד פופולארי.

עינת וילף: כלומר, כל רעיון, כל ספר שחותר תחת הרעיון שהעם היהודי הוא עם, הוא היום גורם מרכזי במתקפה.

עינת וילף: המרכיב השני זה הקשר ההיסטורי, כמו שגם ציינת, בין העם היהודי לבין ארץ ישראל.

עינת וילף: כל קשר היסטורי כזה מוכחש, ואכן הנרטיב המרכזי זה שישראל היא בעצם תוצר של השואה, ושהם קוראים לעצמם, הפלסטינים קוראים לעצמם 'קורבנותיה המשניים של השואה'.

עינת וילף: ואגב, כאן למדינת ישראל יש אחריות מאד גדולה, בכך שהפכנו את השואה למרכיב מרכזי בסיפור הציוני.

עינת וילף: כלומר, אני חושבת שגם כאן

עינת וילף: אנחנו אשמים, בכך שהסטנו את הדגש מההיסטוריה הציונית כולה, ובמשך שנים ארוכות, בגלל שזה קל, אז השתמשנו בשואה כהצדקה.

עינת וילף: ואז זה גם פותח לצד השני את כל ההליך של הכחשת שואה, וגם בעצם את כל הטיעון הזה של הפלסטינים כקורבנות המשניים; זו ועדת התפוצות, אנחנו רואים את זה למשל בקהילות היהודיות.

עינת וילף: הרצל הוא לא דמות מוכרת.

עינת וילף: הסיפור הציוני, לפני השואה הוא לא סיפור מוכר, ואם יש דבר לדעתי שצריך להיאבק, זה למשל אל מול הקהילות היהודיות בעולם, לחזור לסיפור הכולל של מדינת ישראל ולסיפור הכולל של הציונות, שאני חושבת שהוא עדיין סיפור מרגש מאד.

עינת וילף: גם מול אירופה, ששם עשינו שימוש מאד גדול בסיפור הזה, אני חושבת שצריך לחזור לסיפור הציוני הקלאסי, ולספר אותו, כי הוא בהחלט נשכח.

עינת וילף: אני חושבת שגם לנו כאן יש אשמה גדולה.

עינת וילף: אז יש כאן גם התקפה גדולה מאד לייצג את ישראל, משהו כמו – האירופאים זרקו את היהודים בלבנט, אין להם שום קשר לאזור הזה, היהודים הם לא גורם שיש לו אחריות לגורלו, אלא הם גורם פאסיבי שהאירופאים זרקו אותו פה, ולכן אנחנו בעצם הקורבנות של הסיפור הזה.

עינת וילף: אני חושבת שמה שצריך לעשות, זה קודם כל לשנות, קודם כל להכיר בזה שזו זירת מאבק מרכזית היום, על שרידותה של מדינת ישראל.

עינת וילף: הזירה הרעיונית היא הזירה.

עינת וילף: אני חושבת שהיום יש יותר ויותר הכרה במנהיגות במדינת ישראל, שהזירה עברה לשם.

עינת וילף: מרגע שמכירים שהזירה עברה לשם, צריך לשים מאחורי זה את המשאבים שאנחנו שמים בזירות המאבק האחרות אל מול הטרור ואל מול צבאות.

עינת וילף: אנחנו צריכים גם להבין שאנחנו צריכים לשנות את המאבק ממאבק על קורבנות.

עינת וילף: אתה ציינת את זה שם.

עינת וילף: אם אנחנו נתחיל לריב עם הפלסטינים מי קורבן יותר גדול – נפסיד.

עינת וילף: בסוגריים – כציונית וישראלית גאה, אני לא רוצה לנצח במאבק מי קורבן יותר גדול ומי מסכן יותר.

עינת וילף: זו לא התחרות שבה אני רוצה שננצח.

עינת וילף: ולכן, מה שחשוב זה שנעביר את הדיון לשאלת האחריות.

עינת וילף: גם התכתבתי אתכם, דרך האנשים שלכם.

עינת וילף: לדעתי הדיון היה צריך ללכת על האחריות.

עינת וילף: כי ברגע שדנים באחריות, מדינת ישראל היא חזקה והפלסטינאים חלשים.

עינת וילף: כי המערב יודע לכבד את ערכיה של הציונות ומדינת ישראל, כגורם שלקח אחריות על גורלו, וברגע שמבהירים שהפלסטינים עוסקים כל הזמן בעבר, ואין להם את היכולת לקבל את האחריות למצבם, ולקבל את הפשרות הנדרשות, זה לא אומר שמיד הסימפטיה עוברת לצד שלנו, אבל זירת התחרות עבורם היא הרבה יותר קשה, מאשר כשאנחנו מנסים לריב איתם בזירת המי יותר מסכן ומי יותר קורבן.

עינת וילף: ודבר אחרון, אני חושבת שגם בהקשר של ההכרה הפלסטינית בספטמבר, ההכרה של האסיפה הכללית, אני חושבת שיש לנו כאן הזדמנות פז, זה לא רק ספטמבר השחור, לעסוק בשאלת הפליטות ובהמצאה של מצב הפליטות התורשתי הפלסטיני.

עינת וילף: ולבוא ולהגיד – מדינת ישראל, אל מול העצרת הכללית של האו"ם מבקשת, שבמקביל לזה שהם מחליטים להכיר במדינה הפלסטינית, יודיעו קבל עם ועדה, שאוטומטית, ביחד, בזאת מסתיים מצב הפליטות הפלסטינית, כי הרי יש להם מדינה, ומפרקים את אונר"א.

עינת וילף: עכשיו, לא שיש לי אשליה שזה קורה, אבל לפחות ככה אנחנו קובעים סדר יום, ואנחנו יוצאים בקמפיין.

עינת וילף: הפלסטינים הולכים על סדר יום אחד, בואו נעשה ג'יאוג'יטסו על מה שהם עושים, ונגיד – מצוין.

עינת וילף: ביום שמכריזים מדינה פלסטינית, בזאת האו"ם צריך להכריז על קץ מצב הפליטות הפלסטיני שהוא עובר בתורשה, ושהוא כולו המצאה של האו"ם, ולדרוש את פירוק אונר"א.

עינת וילף: ללכת למדינות התורמות לאונר"א, לדרוש את זה.

עינת וילף: יש כאן הזדמנות, כי בתחום הזה של הפליטים, מה קורה עכשיו?

עינת וילף: הפלסטינים הצליחו לשכנע את העולם שהשאיפות שלהם נעצרות בגבולות 67'.

עינת וילף: נושא הפליטים הוא הנושא שבו הם נחשפים בכך שהשאיפות שלהם לא נעצרות ב-67', ולכן אם אנחנו הולכים על נושא הפליטים כקמפיין מרכזי, במקביל לקמפיין הפלסטיני להכרה, אני חושבת שיש לנו הזדמנות בהחלט לשים אותם במגננה, וכמו שעשינו בכל המלחמות - להעביר את המאבק לזירה שלהם.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני מבקש ממר יעקב חגואל, ראש המחלקה למאבק באנטישמיות ופעילות ציונית מההסתדרות הציונית העולמית – אתם רואים בנתונים שלכם שיש עוד תופעות אנטישמיות, או פעולות בקמפוסים בעקבות כל גל ההסתה?

יעקב חגואל: בהחלט.

יעקב חגואל: אנחנו בהסתדרות הציונית העולמית, שפרושה בעולם כולו ועובדת מול הקהילות, אנחנו חשים איך העלייה של אותם נרטיבים פלסטינים, של אותו שימוש בנרטיב הפלסטינאי, איך הוא גורם לכך שהפעילות האנטישמית, חלקם יגידו אנטישמית חדשה.

יעקב חגואל: אני לא יודע איך להבדיל בין חדשה או ישנה.

יעקב חגואל: מבחינתי אנטישמיות זה אנטישמיות.

יעקב חגואל: איך האנטישמיות הזאת היא גוברת.

יעקב חגואל: לכו היום לקמפוסים בארצות הברית או בצרפת, ותחושו את זה.

יעקב חגואל: תחושו את זה, איך אותם זירות של שיח בעניין הזה של אותם סטודנטים וארגונים פרו פלסטינאים או פלסטינאים ממש, איך הם משתמשים בנרטיב הזה.

יעקב חגואל: ואין לי ספק שיש קשר אדיר בין אותה חדלות שלנו, אנו הישראלים, בתגובה שלנו אל אותו נרטיב, אל אותם דגלי אש"ף בכל מקום, אל אותה גאווה לאומית שאנחנו מפתחים אצלם פה, מול אותה נחיתות שלנו – אין לי ספק שבצורה הזאת אנחנו ממש גורמים לכך שאנחנו, ואני לא רוצה להגזים, אבל מתקרבים להתרת דמם של אחינו בתפוצות, ברמה הזאת שאנחנו שוכחים לפעמים שגם דברים שאנחנו עושים כאן, יש להם השפעה על כל העם היהודי, ולא רק על אותם רוב היהודים שנמצאים היום בישראל.

יעקב חגואל: ואני בהחלט מחזק פה את הארגונים ואת האנשים שדיברו פה לפני, שהבורות הזאת, שאנחנו מגדלים אצל ילדינו היום, בזה שהם פותחים את הטלוויזיה ורואים דגלי אש"ף באוניברסיטה העברית, וצעקות אלה ואחרות.

יעקב חגואל: ואותו זה שאנחנו מתחילים ומקדשים את אותו ביטוי שהוא יום השואה הפלסטינאי, כי מבחינת הילד, שהוא שואל אותי מה זה נכבה ואני אומר לו שואה בערבית, ועשרה ימים לפני כן הייתה השואה ליהודים, אז אנחנו משרישים את זה אצל ילדינו.

יעקב חגואל: ואנחנו הופכים את זה לאיזה שהוא דבר שהוא משפיע על כל העם היהודי, לא רק על אותו רוב יהודי שנמצא בישראל.

יעקב חגואל: ואני בהחלט חושב, אני מברך מאד את ההתעסקות בזה סוף סוף מהצד של היהודים.

יעקב חגואל: ולא לתת את הזירה אל הצד של הערבים, בשימוש בנרטיב הזה.

יעקב חגואל: ולצערי, בעולם כולו אנחנו חשים את העלייה.

יעקב חגואל: מי שירצה, אני יכול לתת לו אחרי זה גם נתונים של עלייה במקרי אנטישמיות במקומות שיש ארגונים פרו פלסטינאים, ואנחנו בהחלט עושים את הכל כדי לראות איך אנחנו יכולים, בראש ובראשונה, להתמקד באותה בורות, באותם נתונים, שאנחנו יכולים לתת היום ולומר עד כמה זה יום העצמאות שלנו, וזה לאו דווקא משוואה שזה יום השואה שלהם.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אנחנו נשמח לקבל לידי הוועדה את הנתונים.

דני דנון: באמת אנחנו ראינו את התמונות בדיון הקודם, אבל לראות את הקשר בין הדברים.

דני דנון: חברת הכנסת מרינה סולודקין, בבקשה.

מרינה סולודקין: כן, אז קודם כל דני תודה שיש לנו דיון, בגלל שגם אנחנו צריכים להיות בטוחים בלגיטימיות של עם ישראל במדינת ישראל, גם בתפוצות שזה מאד חשוב.

מרינה סולודקין: אבל אני רוצה לומר, כאיש שגדל וחונך במדינה אחרת לגמרי, אין מילה נרטיב.

מרינה סולודקין: יש היסטוריה ויש פוליטיקה.

מרינה סולודקין: נרטיב זה סילוף.

מרינה סולודקין: מזה זה מתחיל.

מרינה סולודקין: לא משתמשים במילים ערביות שלא מבינים.

מרינה סולודקין: יש לי שני ילדים שהם בחיל המודיעין ודוברי ערבית.

מרינה סולודקין: לא משתמשים במילים שלא מבינים את כל המשמעויות שלהן, לא משתמשים בשיח פנים ישראלי.

מרינה סולודקין: אנחנו בקדנציה הקודמת, שדני אתה לא היית, נלחמנו נגד נכבה וספרי לימוד ערבים.

מרינה סולודקין: והוצאנו בקושי את המושג הזה וההסבר מספרי הלימוד לכיתה ג'.

מרינה סולודקין: אתה מבין, שאת זה הכניסו לכיתה ג' בישראל.

מרינה סולודקין: אני לא מדברת על רמאללה ועל הדברים האחרים.

מרינה סולודקין: דבר שלישי.

מרינה סולודקין: מה שאנחנו עכשיו רואים זה תולדה של שנים, שנים של התפתחות היסטוריונים חדשים, סוציולוגית וחבל מאד.

מרינה סולודקין: למה אין לנו הסברה?

מרינה סולודקין: בגלל שאין אנשים שמסוגלים, לא הרבה אנשים, שמסוגלים להסביר שזו מלחמה גם פסיכולוגית, גם הסברתית, גם אידיאולוגית, ומה שאמר ד"ר קידר, אני מאד מצטרפת אליו.

מרינה סולודקין: חברה, תפסיקו להיות פרובינציאלים.

מרינה סולודקין: זה עובר אחר לגמרי.

מרינה סולודקין: לקחו אצלי ראיון ברשת TODAY בערבית.

מרינה סולודקין: אתם יודעים כמה אימיילים אני קיבלתי, טובים מאד, מפקיסטן עד נובריטניה.

מרינה סולודקין: ערוצי טלוויזיה באנגלית ובערבית זה מאסט.

מרינה סולודקין: ואתה צודק שאמרת שזה עניין לאומי ולא מפלגתי.

מרדכי קידר: זה להיות או לא להיות.

מרינה סולודקין: זה לחיות או לא לחיות.

מרינה סולודקין: ואני חושבת, אם כל הכנסת, כל הוועדות כל כך חלשים, כולל וועדת חינוך, אולי הקריאה צריכה לצאת מכאן.

מרינה סולודקין: אם יש לנו עיתון ג'רוסלם פוסט שזה טוב מאד, שזה ערוץ לכל הציבור העולמי.

מרינה סולודקין: אז חייבים גם יזרו טודי, באנגלית ובערבית.

מרינה סולודקין: וחייבים לעבוד.

מרינה סולודקין: אתם התחלתם את העבודה הזאת, אתם לא כל פעם צודקים, אבל אתם בכיוון הנכון, בגלל שאנחנו חייבים שתהיה לנו אידיאולוגיה לאומית.

מרינה סולודקין: גם היסטוריה לאומית.

מרינה סולודקין: גם אלה שלא יודעים מה זה מפות, שאנחנו לא קיימים במפות.

מרינה סולודקין: אני באוניברסיטה של מוסקבה, נתנו לי שחלק מהטריטוריה של טאג'קיסטן, סין אמרה שזה טריטוריה שלה.

מרינה סולודקין: אז נתנו לי, כשאני כתבתי את התיזה שלי, חקרתי את הנושא, מצאתי שזה לא סיני, זה אפגאני, וקיבלתי פרמיום ממשרד החוץ הרוסי, שלא כל כך אהב יהודים, אבל ידע איך להשתמש בכוח.

דני דנון: מה זה היה, פרמיום כספי או בציון?

מרינה סולודקין: כספי קיבלתי.

מרינה סולודקין: אפילו הם נותנים.

מרינה סולודקין: אגרסיה קרטוגראפית זו מלחמה ידועה, ושאצלנו לא יודעים, חבל מאד.

דני דנון: תודה רבה.

מרדכי קידר: מי שלא על המפה הוא על המפית.

עינת וילף: אגב, בסוגריים, אחד הביטויים שאפילו אנחנו משתמשים בו, זה שהכיבוש הישראלי הוא הכיבוש היחיד בעולם.

עינת וילף: אז יש הרבה מאד עמים מהכורדים והצ'צ'נים והטיבטים שנמצאים תחת כיבוש, רק מדינות הרבה יותר חזקות מאיתנו.

עינת וילף: וגם צריך להפסיק להשתמש בביטוי הזה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לפנות לנציג משרד החוץ, דניאל זונשיין, מנהל מחלקת ההסברה.

דני דנון: התחושה שקיימת בוועדה ולא בדיון הזה רק, שאתם פורמאליים מדי, ואתם לא יכולים להתמודד כגוף ממלכתי, שמייצג מדינה ויש לכם נציגויות בעולם, לא יכול לרדת לרמה של להיאבק בשטח עם התעמולה הפלסטינית, ההסתה הפלסטינית, בגלל הממלכתיות הזאת.

דני דנון: השאלה – אם אתם נדרשים לכך, ואם לא הגיעה השעה לחשוב איך מקימים חברת בת או גוף נפרד שכן יכול להוריד את הכפפות.

דני דנון: כי אני לא מצפה מקונסול ישראל בבוסטון ללכת לאוניברסיטאות ולהתקוטט בקרבות הרחוב.

דני דנון: אבל מצד שני, צריך שמישהו כן יתקוטט שם.

דניאל זונשיין: טוב, קודם כל אני חושב שצריך לזכור, כמו שנאמר, זה קרב על תודעה.

דניאל זונשיין: אין פה איזה זבנג וגמרנו, איזה מהלך אחד שיבוא ויכריע ויפתור את הבעיה.

דניאל זונשיין: זה גם לא משחק כדורגל שבדקה ה-90 יש שופט ששורק 2:1 – מכבי חיפה אלופה.

דניאל זונשיין: זה מאבק מתמשך שביום אחד אתה יכול להרגיש יותר טוב, ולהרגיש שאתה מנצח, ולמחרת זה יכול להשתנות בגלל שנסיבות משתנות, וצריך גם לקחת בחשבון שהנסיבות משפיעות גם על דעת הקהל.

דניאל זונשיין: אנחנו מנסים להתמודד עם הדברים האלה גם בצורה הרשמית שדיברת עליה וגם בצורה לא רשמית, זאת אומרת לא כל מה שאנחנו עושים אנחנו עושים בשמנו.

דניאל זונשיין: אם זה באמצעות ארגוני הסברה או ארגונים יהודיים שאנחנו מעבירים להם חומרים ומעודדים אותם לפעול במקומות שאנחנו לא יכולים לפעול, או במקומות שהאמינות שלנו כדוברים רשמיים היא פחותה ביחס למישהו שהוא יהודי, או אפילו לפעמים לא יהודי, ואז רמת האמינות שלו כלפי קהלי היעד שמעניינים אותנו היא יותר גבוהה.

דניאל זונשיין: ואנחנו עושים גם פעילויות, בוא נגיד, מתחת לרדאר, שלא בשמנו ולא מזוהות איתנו, ולפעמים באים אנשים ואומרים לנו – אתם רואים את הדבר הזה, ככה אתם צריכים לעשות.

דניאל זונשיין: ואנחנו מבליעים חיוך, כי זו לפעמים עבודה שלנו שלא מזוהה.

דניאל זונשיין: הפעילות שלנו מתמצאת גם בפעילות ש---

דני דנון: מה התקציב שלכם?

דני דנון: שר החוץ, בוועדת חוץ וביטחון, כשהוא נתן סקירה של המשרד, הוא הציג תקציב פעילות הסברה, שאם אתה מחלק אותו לנציגויות בעולם, זה מגוחך לעומת הכסף הרב שמושקע מגורמים זרים בקמפוסים, ממקורות אחרים.

דני דנון: מה המספרים מבחינת פעילות ההסברה של המשרד?

דניאל זונשיין: תקציב ההסברה של משרד החוץ מסתובב סביב ה-40 ומשהו מיליון שקל, לכל הפעילויות.

דני דנון: שזה כסף שהוא יוצא החוצה?

דני דנון: או שכולל גם בארץ?

דניאל זונשיין: שכולל מה שמושקע בארץ ומה שמשוקע בחו"ל, כולל הארצות הקשיחות על כוח אדם וכדומה.

דני דנון: כמה נשאר מזה לפעילות?

דניאל זונשיין: לפעילות – נדמה לי שמשהו כמו 12 מיליון שקל, אבל על זה אני לא רוצה להתחייב.

דניאל זונשיין: כמו שאמרתי, חלק מזה נמצא אצל הנציגויות, חלק מזה נמצא אצלנו במטה, ואנחנו עושים פה פעילויות מול כל הנציגויות.

דניאל זונשיין: אם תרצה שאני ארחיב קצת לגבי מה אנחנו עושים, זאת אומרת מצד אחד פעילות מול הנרטיב הפלסטיני שזה נושא הדיון, אם אני לא טועה.

דניאל זונשיין: פעילות ישירה מולו.

דניאל זונשיין: וחלק מהדברים זו פעילות לחיזוק הנרטיב הישראלי, אם זה ברמה המדינית ואם זה בדברים שהם רכים יותר מהבחינה הזאת, לחשוף את הפנים של ישראל שמעבר לסכסוך, ובעצם לחזק את התדמית הנורמאלית וההגיונית והרגילה של ישראל, מדינה כמו כל העמים.

דניאל זונשיין: ואז יותר קל גם לקבל טיעונים שהם אולי יותר קשים, אם אתה מביא אותם ---

דני דנון: אני מצפה מכם דניאל, להיות יותר אגרסיביים גם מולנו.

דני דנון: זאת אומרת, אי אפשר בתקציב כמו שתיארת אותו, של מספר מיליוני שקלים.

דני דנון: קמפוס אחד יכול להיות שהתקציב של האויבים שלנו שעושים יום אפרטהייד ויום הנכבה, ויש להם רצף אירועים שנתי, הוא בערך בתקציב השנתי של כל מדינת ישראל לכל ההסברה בעולם.

דני דנון: פה אני אומר, אתם צריכים כן להקים את קול הזעקה.

דני דנון: גם אנחנו נסייע.

מרדכי קידר: תקציב הפרסום של קוקה קולה גדול יותר מאשר תקציב ההסברה של מדינת ישראל.

דני דנון: קוקה קולה אולי בסניף בתל אביב.

דני דנון: 12 מיליון שקל, כ-3.5 מיליון דולר, עם זה לעשות מאבק הסברתי עולמי זה דבר שהוא נועד לכישלון לפני שמתחילים.

מרדכי קידר: חבל על הכסף.

דני דנון: נכון.

דני דנון: ופה אני אומר, אתם צריכים, ואנחנו גם בהחלטה נציין את זה, אבל אתם צריכים להגיד – אם רוצים להיאבק בעניין ההסברתי, צריך לתקצב את זה בצורה מהותית, וזה לא פחות חשוב מ-F16 ומצוללת ומדברים שאנחנו יודעים להשקיע כמדינה.

דניאל זונשיין: אני מגלגל את הכדור אליכם.

דניאל זונשיין: אתם מחליטים על התקציב.

ארז תדמור: זה הרבה יותר חשוב, דני, מתקציב לסרטים ישראלים שמסיתים נגד ישראל, מעשרות מיליונים בשנה שהולכים למחזות אנטי ישראליים מתקציב המדינה.

ארז תדמור: משם צריך להתחיל.

ארז תדמור: אומרים אין כסף?

ארז תדמור: יש בעיה בתקציב המדינה?

ארז תדמור: קודם כל שיקצצו בדבר המיותר הזה, בכסף ישראלי שמסית נגד ישראל.

ארז תדמור: אומרים אין כסף?

ארז תדמור: יש יותר כסף שהולך מתקציב המדינה למחזות ולסרטים אנטי ישראליים, מאשר תקציב להסברה ישראלית בחו"ל, וזאת שערורייה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לבקש מאמנון בארי מקרן אברהם, שאתם עובדים בשיתוף פעולה, מנסים לעודד דו קיום.

דני דנון: השאלה – כל הדברים שרואים, איך אתם מתמודדים איתם בפעילות שלכם?

- סוליציאנו: הזירה שלנו היא הזירה הפנים ישראלית.

- סוליציאנו: אנחנו מתעסקים ביחסים שבין יהודים וערבים, עובדים עם המדינה, עם זרועות המדינה.

- סוליציאנו: אין כמעט משרד ממשלתי שאנחנו לא עובדים איתו, בגזרה שלנו, אם זה משרד החינוך, משרד התמ"ת, משרד ראש הממשלה, רווחה.

- סוליציאנו: כל אחד בגזרה שלו, איך משלבים את המיעוט הערבי ואיך מוחקים את הפערים.

- סוליציאנו: וכשמדברים על הסברה, אני חייב להגיד לכם.

- סוליציאנו: אני יכול להמציא לכם כזאת חבילה של כתבות מהתקשורת האלקטרונית, המשודרת, הכתובה, מאל ג'זירה ועד הוושינגטון פוסט, ועד עיתונות יהודית, ובעולם הערבי, על דברים נהדרים שנכתבים על מדינת ישראל.

- סוליציאנו: חיוביים מאד שמסבירים את התמונה המורכבת של המדינה, והאתגרים שהמדינה מתמודדת איתם.

- סוליציאנו: ובאותה נשימה, מסבירים מה אפשר לעשות ומה נעשה, כי נעשים דברים חשובים מאד על ידי משרדי הממשלה ועל ידי עמותות, ואפילו על ידי חברות במגזר העסקי, ואף אחד לא מספר את הסיפור, משום שכולם מעדיפים לספר איזה שהוא סיפור פלקטי מאד.

- סוליציאנו: אין על מה לדבר.

- סוליציאנו: יש נרטיב שלהם ושלנו, אין אפורים, אין ניואנסים, זה או הם או אנחנו, או מצדה או התפוררות של ישראל.

- סוליציאנו: וכש-אל ג'זירה עשה לפני חודשיים כתבה, אל ג'זירה, הערוץ השונא ישראל הזה, כתבה על איך מדינת ישראל מחנכת לחיים משותפים ואיך משרד החינוך עושה את זה, איך הוא מלמד ערבית, שזה מקצוע חובה במערכת החינוך, שפה רשמית במדינת ישראל, איך משרד החינוך עושה את זה בצורה יעילה.

- סוליציאנו: שר החינוך והמשרד שלו, שר החינוך לא של השמאל, שר החינוך הנוכחי והמשרד שלו, וממשלת ישראל, איזה קרדיט הם מקבלים, מאל ג'זירה, וזה שודר ומיליוני אנשים ראו את זה.

- סוליציאנו: אז זאת התמונה.

- סוליציאנו: והמסר שאני רוצה להגיד הוא שכשהמדינה מחליטה לתקשר מסר יותר מורכב שמסביר את הניואנסים ואת הדקויות ואת הבעיות ואיך מתמודדים איתם, אז ה-benefit, במונחים של יחסי ציבור למדינת ישראל הוא הרבה יותר גדול מאשר התמונה החד ממדית שיש אנשים שחושבים שהיא יעילה יותר.

- סוליציאנו: עוד מילה ברשות

- סוליציאנו: כם על איפה הערבים בישראל נמצאים בהקשר של השיח של יום הנכבה, משיום שאנחנו ראינו שלשום, או לא ראינו, דבר מאד מעניין.

- סוליציאנו: אנחנו ראינו שהערבים בישראל בוחרים, אני אומר בוחרים כי לפי דעתנו זאת החלטה מודעת, לא להיות חלק מהפסטיבל או מתקפה, או האירועים האלה, אני לא יודע איך לכנות אותם ---

דני דנון: בוחרים שלא להיות?

דני דנון: אני ראיתי תמונות ביפו ---

- סוליציאנו: שלא להיות, לא, שלשום.

- סוליציאנו: ביום הנכבה הבינלאומי, לא להיות חלק מהמתקפה הזאת או מההסתערות, או לא יודע איך לקרוא לזה, שאנחנו ראינו.

- סוליציאנו: הערבים בישראל בחרו, משום שהערבים בישראל רוצים שיח אחר שקשור לנכבה.

- סוליציאנו: הם רוצים איזו שהיא אמפטיה, איזו שהיא הכרה, איזו שהיא יכולת לדון איתנו, עם הרוב היהודי, על מה שקרה להם ואיך חיים ביחד במדינה הזאת.

- סוליציאנו: והם רוצים לתת אמפטיה כי הם מבינים, והעניין של השואה זה כל הזמן העניין שמדובר בציבור הערבי.

- סוליציאנו: איפה המקום.

- סוליציאנו: הערבים רוצים לתת אמפטיה ---

דני דנון: אבל מה שקרה עם פיגוע הדריסה של בין המיעוטים מכפר קאסם, אני חושב שזה בדיוק ההיפך ממה שאתה אומר.

- סוליציאנו: בסדר, זה דבר משמעותי בהקשר האזורי, זה לא משמעותי ב---

דני דנון: בוודאי, כי דווקא שזה קרה ביום הנכבה זה מהותי ביותר, כי ההסתה חדרה והגיעה למצב שבן אדם לוקח משאית ומשתולל ברחובות תל אביב, זה בדיוק ההיפך ממה שאתה אומר.

- סוליציאנו: אני מניח, בשביל הדיון, שאין ספק שזה היה פיגוע.

- סוליציאנו: עדיין, זה לא דבר משמעותי שיכול לצבוע את הכל.

- סוליציאנו: זה היה אירוע נקודתי ---

קריאה: למה, אדם אחד נהרג ו-17 נפצעו.

- סוליציאנו: נכון, וזה נורא, אבל עדיין, יש מיליון וחצי ערבים שחיים פה, והם לא היו חלק מהעניין הזה.

- סוליציאנו: היה אחד.

- סוליציאנו: מיליון וחצי לא היו חלק מזה.

- סוליציאנו: מה שאני אומר הוא שהערבים בישראל רוצים שיח עם הרוב, המיעוט רוצה שיח עם הרוב, על איך חיים פה ביחד, איך אנחנו מקבלים ונותנים אמפטיה, כי הקיום המשותף מבוסס על אמפטיה, הוא מבוסס על היכרות עם האחר ועם הנרטיב שלו, עם הסיפור שלו, עם איך הוא תופס את ההיסטוריה שלו, אי אפשר לקחת את זה ממנו.

- סוליציאנו: שום חוק לא ישחק עם העניין הזה.

- סוליציאנו: ואנחנו מקווים שהדבר הזה יתקדם.

- סוליציאנו: מה שאני רוצה להגיד, שהערבים בישראל רוצים שיח אחר, שיח שמשלב.

- סוליציאנו: השיח שלהם של יום הנכבה, הוא שיח של השתלבות, ואנחנו מקווים ש---

עינת וילף: רק רגע, איפה אתה מעביר את הגבול בין אמפטיה, סימפטיה, הכרה בסבל, לבין מצב שבו בזירה הבינלאומית מתנהל קרב על תודעה שבו בהחלט יש ניסיון לייצג את הרעיון הציוני, אני לא מדברת על חיים משותפים, את הרעיון הציוני, את הזכות של העם היהודי למדינה משלו, כרעיון שאין לו זכות קיום.

- סוליציאנו: אני אגיד לך, אני חושב שאם במדינה יישמע קול, מישראל יישמע קול שהחברה הישראלית עסוקה בעניין הזה, רק עסוקה, לא יותר, רק עסוקה בשאלה הזאת – של איך מדברים עם המיעוט הערבי, ואיך מגיעים איתו לאיזו שהיא הבנה או לאיזה שהוא דיבור, או לאיזה שהוא עיסוק בעניין הזה – זה כשלעצמו ייצר הסברה למדינת ישראל שהיא אלפי מונים יותר טובה ממה ש---

עינת וילף: אני יכולה להגיד לך אגב בהקשר הזה, שהניסיון שלי לפחות, שאגב זה ממש לא נכון.

עינת וילף: אם יש מגמה מדאיגה במפגשים שלי עם גורמים מחו"ל, זה שאחרי שהם הגיעו למסקנה שכנראה שלום לא יהיה, וגם הפלסטינים וגם הישראלים אשמים, אז אין להם כבר מה להגיד בנושא, הם לאחרונה בפגישות שלי איתם מעלים את נושא ערביי ישראל, ומעלים את זה לא בקטע של, הם לא מוכנים להכיר בעובדות הבסיסיות שישראל היא דמוקרטיה, שהפרלמנט הישראלי הוא הפרלמנט הכי סובלני בעולם, שהנתונים אפילו של תוחלת חיים, כלכלה וכדומה הם הכי טובות בעולם הערבי, לא מסתכלים על זה.

עינת וילף: מבחינתם כל הרעיון הציוני לא לגיטימי, איך ישראל יכולה להתקיים כביתו הלאומי של העם היהודי עם מיעוט ערבי.

עינת וילף: כלומר, העובדות לא ממש מעניינות את הסוציאליסטים בנורווגיה.

- סוליציאנו: לכן הפריצה בעניין הזה חייבת להיעשות דרך הדיאלוג עם הציבור הערבי.

עינת וילף: אבל זה לא מעניין אותם.

דני דנון: אמנון, השאלה שלי, אתם עושים סקרים?

דני דנון: אני שומע את השיח ראאד סאלח ורואה את הקהל שמגיע, עשרות אלפים ואני שואל את עצמי – הוא צודק או אתה צודק?

- סוליציאנו: עדיין, שיעור ההשתתפות בבחירות ---

דני דנון: לא, השאלה היא ---

- סוליציאנו: השיח' ראאד סאלח לא לוקח חלק במשחק הדמוקרטי הישראלי.

- סוליציאנו: רוב הערבים בישראל עדיין הם חלק מהממסד ---

ארז תדמור: א

ארז תדמור: חמד טיבי יושב במקום שבו אומרים שכל ארץ ישראל צריכה להיות פלסטין, חבר כנסת ישראלי.

ארז תדמור: בכל מקום אחר בעולם הדבר הזה נקרא בגידה, ומצביעים לאנשים האלה.

עינת וילף: ואתמול, ביום הרצל, הם יצאו ממליאת הכנסת.

עינת וילף: ביום הרצל, שלכאורה אמור להיות בכנסת לא דבר במחלוקת, יצאו כל חברי הכנסת הערבים ממליאת הכנסת, במחאה על ציון יום הרצל.

- סוליציאנו: אני לא דובר שלהם, אבל אני חושב שצריך לדבר איתם על זה.

- סוליציאנו: צריך לדבר איתם על זה.

דני דנון: תודה.

מרדכי קידר: רגע, ושזחאלקה מופיע בטורונטו בשבוע האפרטהייד הישראלי, והוא שופך שמן על המדורה נגד מדינת ישראל זה בסדר?

דני דנון: מוטי, אנחנו לא נשכנע פה אחד את השני.

מרדכי קידר: והוא מקבל משכורת מהמדינה.

דני דנון: וטוב שכך.

איתמר מרכוס: רק בנושא הזה הספציפי, ערביי ישראל, אנחנו לפני כשנה וחצי שנתיים התחלנו לקרוא גם את העיתונות של ערביי ישראל.

איתמר מרכוס: אנחנו עכשיו מכינים מחקר, ולצערנו החומר שאנחנו מוצאים בעיתונות, גם של ערביי ישראל, יש שם כמובן יותר דעות, אבל יש שם המון המון חומר קיצוני ביותר.

איתמר מרכוס: ויותר מזה, אפילו הייתי אומר אנחנו גם חקרנו את כל עיתון כול אל עארב, שזה העיתון הנפוץ ביותר בזמן המלחמה בעזה.

איתמר מרכוס: והעיתון עמד מאחורי החמאס לאורך כל הדרך.

איתמר מרכוס: הביטוי האויב, כשזה הופיע בזמן המלחמה, האויב – התייחס לישראל.

איתמר מרכוס: ההתנגדות – זה היה החמאס.

איתמר מרכוס: ואת כל ההודעות של החמאס הם הוציאו, וזה עיתון הכי פופולארי בעולם הערבי ישראלי.

איתמר מרכוס: אז זה היה חמור ביותר, והמחקר הזה, אני מקווה שייצא.

- סוליציאנו: העיתון הפופולארי ביותר הוא פנורמה, לא כול אל עארב, והשאלה היא אם אתם חוקרים גם ביטויים של השתלבות, כמו שכל יום מופיעים.

איתמר מרכוס: כן, כן, הכל יהיה שם.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אורית מתנועת ישראל שלי.

אורית זהבי: כן, שלום.

אורית זהבי: אני חברה או נציגה בקבוצה בפייסבוק שנקראת ישראל שלי.

אורית זהבי: חברים בה למעלה מ-51,000 איש.

אורית זהבי: התנועה לא מייצגת לא את הימין ולא את השמאל.

אורית זהבי: זו תנועה לאומית, ואני חושבת שהדיון כאן הוא לא דיון על ימין או על שמאל, הדיון פה, כמו שנאמר פה בעצם – הוא על הקיום שלנו במדינה שלנו.

אורית זהבי: אני לא אחזור על דברים שנאמרו, אני רק רוצה לציין כמה דברים שחוויתי כאזרחית במדינת ישראל, כדי לסבר פה את האוזן.

אורית זהבי: יש לי בן שלומד בכיתה ט', המורה שלו לספרות ביום הנכבה, סיפרה להם קצת על יום הנכבה, והיא פשוט תיארה את זה כיום בו גורשו הערבים על ידי היהודים.

אורית זהבי: זה היה התיאור של מורה בבית ספר במערכת החינוך הישראלית, הממלכתית ישראלית.

אורית זהבי: דוגמא נוספת, אני עבדתי עד לא מזמן בעמותה שערכה תערוכת ציורים ארצית, תערוכה למניעת אלימות סמים ואלכוהול.

אורית זהבי: בין התמונות שקיבלנו היו גם תמונות מהמגזר הערבי.

אורית זהבי: בין התמונות, אותה ילדה בת 5 בבילעין שהחזיקה שלט עם המפתח, אז גם שם הופיעו תמונות של אותו מפתח ושל אותה סבתא שנותנת לנכדה שלה את המפתח.

אורית זהבי: וזה לא היה בערים או במערכת החינוך הפלסטינית.

אורית זהבי: זה היה במערכת החינוך הישראלית.

אורית זהבי: אני רוצה לציין עוד נקודה אחת, ביום העצמאות יצאתי עם המשפחה שלי במסגרת פעילות של השומר החדש, פעילות בצומת מגידו, טיול בנחל הקיני.

אורית זהבי: התחלנו את המסלול, הקיפו אותנו ערבים מאום אל פאחם, על גבי 20 סוסים, עם דגלי פלסטין.

אורית זהבי: הסוסים היו מקושטים, התחילו לקלל ומזל שזה היה אירוע של השומר החדש, כי מיד תוך שניות, הגיעו החברים של השומר החדש עם שלוש מכוניות, יצאו מהמכוניות והפגינו נוכחות, ואותם ערבים שרכבו על הסוסים, פשוט המשיכו לדרכם ולא פגעו בנו ובמשפחות שלנו.

אורית זהבי: אז זה שלוש אנקדוטות, על מה קורה פה בישראל, ולא בפלסטין.

אורית זהבי: יש לי עוד נקודה אחת לגבי המלצות.

אורית זהבי: חלק מהפעילות שלי בפייסבוק, אני פעילה גם בלוחות דיונים של ה-CNN ופוקס ניוז, אני מעלה כל מיני דיונים שקשורים לנושא, וגם מעיינת בנושא של הויקיפדיה, לא רק הישראלית.

אורית זהבי: יש ויקיפדיה עולמית.

אורית זהבי: אם תסתכלו על מפת הדרכים, מה כתוב בעברית ומה כתוב באנגלית על מפת הדרכים, אז מצוין שם באנגלית, וזה באנגלית – כל אחד בעולם קורה.

אורית זהבי: כתוב שם באנגלית ששרון דחה את מפת הדרכים.

אורית זהבי: המילים על נושא ההתנתקות, נושא הגירוש מגוש קטיף, זה שתי שורות בתוך כל המלל הגדול הזה, הדף הזה שנקרא מפת הדרכים.

אורית זהבי: כשאני מנהלת דיונים עם, אפילו לא ערבים, אולי ערבים אמריקאים ואולי אפילו אוהדים פרו ערבים בבריטניה או כל מיני דברים, הנושא הזה שישראל היא זו, היא האשמה בכל מה שקורה פה.

אורית זהבי: ישראל לא רוצה לעשות הסכם, מביאים כל מיני דוגמאות לכל מיני טיעונים היסטוריים כאלה ואחרים, על כך שאנחנו אין לנו זכות כאן.

אורית זהבי: מביאים לי מחקרים של ישראלים, של דוקטורים ישראלים.

דני דנון: ברור.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אנחנו קצרים בזמן.

אורית זהבי: אז רק את ההמלצה האחרונה.

אורית זהבי: אתה שאלת מה אפשר לעשות.

אורית זהבי: לדעתי, צריכה לקום בצה"ל, מאחר שזה נושא לאומי, בצה"ל – יחידה לאומית שהתפקיד שלה זה הסברה.

עינת וילף: לא בצה"ל.

עינת וילף: חשוב שזה לא יהיה בצה"ל, ואני מתעקשת על זה כי זה לא.

עינת וילף: צריך מייד סיינט לא צבאי למאבק הזה.

אורית זהבי: שנייה, שנייה, זה לא עניין של מאבק, זה עניין של שליחות.

אורית זהבי: אנחנו עושים פה שליחות וזה נושא הסברתי של מדינת ישראל, וכמו שיש את דובר צה"ל צריכה להיות יחידה תחת דובר צה"ל, שהם לא מדברים על ימין ושמאל, הם לא מדברים על מפת הדרכים, הם מדברים על ---

קריאה: אבל זה לא רק עניין צבאי, זה עניין לאומי.

עינת וילף: לא, יש כאן עניין של חשיבה, והחשיבה לא יכולה להיות צבאית כשעוסקים במאבק על תודעה ועל דימויים.

אורית זהבי: אני חושבת שאנחנו מדברים פה גם על נושא של חינוך דור ההמשך, ויש בזה המון המון.

עינת וילף: זה בסדר.

אורית זהבי: דבר נוסף, סטודנטים.

אורית זהבי: אפשר לקחת סטודנטים, לתת להם או מלגות, או אפילו בשכר לשעה, להכניס אותם פה למשרדים, משרד ההסברה, משרד החינוך, מה שזה לא יהיה.

אורית זהבי: חסרה פה תעסוקה לאנשים ואפשר להעביר להם קורס, איזו שהיא הכשרה, בכל הנושא.

אורית זהבי: אני בטוחה שיהיו פה אנשים ש---

דני דנון: תודה.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: אני רוצה לבקש מנציג משרד הביטחון, אלוף משנה במילואים דוד חכם, יועץ לענייני ערבים באגף ביטחוני מדיני, בבקשה מר חכם.

דוד חכם: טוב, יש לי האמת הרבה מה לומר, אבל מאחר שהזמן קצר, כמו שאתה אומר, והמלאכה מרובה, אז אני אסכם אולי במשפט קצר אחד את התחושה האישית שלי מהדיון הזה.

דוד חכם: ואם תסלח לי, אני מרגיש כמו דה ז'ה וו.

דוד חכם: השתתפתי בהרבה דיונים ב-10 השנים האחרונות שנגעו לנושא של ההסברה, גם בהקשר של 48' ואחריה 48'.

דוד חכם: התחושה שהעסק הזה לא ממריא.

דוד חכם: יש הרבה דיבורים.

דוד חכם: אנחנו מתחילים בקול תרועה רמה, ומסיימים בקול דממה דקה, לצערי, למרות שיש ניסיונות כנים של כל מיני גורמים במערכם הממשלתית לקדם את העניין, העסק לא ממריא, כפי שצריך לקחת אותו כמאבק לאומי הסברתי על התודעה, בצורה הרצינית ביותר.

דוד חכם: והדוגמא הכי בולטת לעניין – השתתפתי בכמה דיונים שהיו בחצי שנה האחרונה על הקמת הערוץ הלוויני שדובר בו מקודם.

דוד חכם: ולמרות שמשרד הביטחון תרם והסכים לתרום את חלקו, אני לא רואה את העסק הזה קורם עור וגידים.

דוד חכם: וזאת רק דוגמא אחת.

דוד חכם: ואני רוצה לומר גם ברמה האישית, אני חוזר לפני חודש וחצי ממסע של הרצאות והופעות לתקשורת האמריקאית, גם באנגלית, גם בערבית, ואני חש שם את הצורך ואת החלל הגדול שיש להסברה הישראלית, לא רק מול גורמים של הקהילה היהודית, שזה ככה ברור לחלוטין, אבל גם מול התקשורת האמריקאית, גם מול התקשורת הערבית האמריקאית, גם מול קהלים כאלה ואחרים בתוך ארצות הברית, גם מול גורמי ממשל, העסק הזה ממש יש כאן איזה חסר, יש כאן איזה מחדל לדעתי, הסברתי ישראלי, שצריך לתת אליו את הדעת בצורה מהירה ביותר.

דוד חכם: כמו שאני אומר, הרבה דיבורים ומעט לצערי מעשים.

דני דנון: תודה.

דני דנון: ארי בוסל, אתה מגיע אלינו מהחוף המערבי בארצות הברית.

דני דנון: משפט בדקה.

ארי בוסל: אני מגיע, ותודה.

ארי בוסל: אני חושב אם אפשר, כשאני מסתכל פה מסביב, אין לך נציגות פה של מה שקורה בשטח, ויש נתק מוחלט בין הכנסת, בין משרד ההסברה והתפוצות ובין משרד החוץ לבין הפעילים בשטח.

דני דנון: תציג את עצמך קודם.

עינת וילף: למי אתה קורא פעילים בשטח?

ארי בוסל: סליחה.

ארי בוסל: שמי ארי בוסל, אני אחד מהפעילים בשטח, אני בארץ עד הלילה.

ארי בוסל: אני כותב בעיתון שנקרא – 'העולם המוסלמי היום', אני כותב בעיתון שנקרא 'שבוע ישראלי בלוס אנג'לס', שם יושבים כ-300,000 ומשהו ישראלים.

ארי בוסל: אני על הפאונדיג בור של ה-Israel Christian nexus, של עבודה עם קהל נוצרי, ואני שמח שהוזמנתי לכאן בדרך לע"מ, שכן אנשים שנמצאים כאן בארץ ונוסעים כל הזמן לחו"ל להילחם, כמו אלוף משנה במילואים בנצי גרובר, שבמהלך השנתיים האחרונות נתן למעלה מ-200 הרצאות בארצות הברית בקמפוסים, או סמל במילואים בשם בנג'ימין אנסטרניק, שעלה מאנגליה, שירת שירות קרבי מלא, ונוסע על חשבונו הוא, ומדבר ברחבי העולם למען מדינת ישראל.

ארי בוסל: לצערי משרד החוץ לא תומך ביזמות פרטיות.

ארי בוסל: משרד החוץ הולך להביא עכשיו 1,000 סטודנטים מארצות הברית לארץ.

ארי בוסל: בשביל מה זריקת הכספים הזאת?

ארי בוסל: חבר הכנסת דנון, דיברת על כספים.

ארי בוסל: העובדה שלמישהו יש תקציב אין פירושה שאנחנו משתמשים בתקציב בצורה מושכלת, בצורה נבונה.

ארי בוסל: זריקת כספים אינה הפתרון.

ארי בוסל: עכשיו, אם אפשר פשוט קצת דברים מהשטח.

דני דנון: משפט אחרון, תבחר דוגמא אחת.

ארי בוסל: דבר ראשון, אתם לא יודעים מי פועל בשטח.

ארי בוסל: נציגי מדינת ישראל לא פועלים באופן רשמי, אף קונסול כללי או שגריר לא מופיע, למעט השגריר אורן בארצות הברית, שהופיע ל-U.C.I, אחרי שהוא היה אצלנו בכנסייה.

ארי בוסל: מהכנסייה נסענו ל-U.C.I, ופתאום התגלה למדינת ישראל שיש בעיה ב-U.C.I.

ארי בוסל: אבל כל מי שהיה באוניברסיטת קליפורניה הרווין לפני כן, יודע שזה בדיוק המודוס אופרנדי של המוסלמים.

ארי בוסל: לא היה שם שום דבר חדש.

ארי בוסל: כך שקיים נתק מוחלט.

ארי בוסל: אתם לא יודעים מה קורה בשטח, אין מיפוי של מי פועל בשטח, וישנם הרבה פעילים.

דני דנון: אתה פנית למשרד החוץ?

דני דנון: יושב פה נציג משרד החוץ, יושב פה נציג משרד ההסברה.

דני דנון: אתם פניתם, הצעתם ליצור קשר?

ארי בוסל: אז הנה, אז יושב במשרד ההסברה עכשיו מי שהיה מנהל לע"מ.

ארי בוסל: בן אדם שיש לו 30 שנות ניסיון בהסברה, צריך לתת לו את הגיבוי.

ארי בוסל: זה פשוט מאד, זה בירוקרטיה ממשלתית.

ארי בוסל: יש נתק מוחלט.

דני דנון: אני לא מקבל את מה שאתה אומר.

דני דנון: לי יש גם ביקורת רבה, אבל בחוף המערבי לדוגמא יש את הקונסול יקי דיין.

דני דנון: אתה רוצה לומר לי שהקונסול לא מחובר אל הפעילות שלכם?

ארי בוסל: אני רוצה להגיד שהקונסול הכללי בלוס אנג'לס לא הופיע ולו פעם אחת, בין אם זה מדיניות או לא, כשאנחנו נמצאים עם קהלים עוינים.

ארי בוסל: הרעיון הוא לא שאתה מופיע במלון בברלי הילס יותר , או כמו שאתה היית במלון לקס ואתה נואם בפני אנשים מאד מאד שבעדך, קהל תומך.

ארי בוסל: כשמופיע סטודנט דוקטורנט מאוניברסיטת תל אביב בשם ברגותי, ובא להגיד שאנחנו, קרי מדינת ישראל מצמיאה את הפלסטינאים מזה 63 שנים, וישנם מתוך 156 אנשים 4 אנשים, מתוכם איתנו שניים, ד"ר מרטין שרמן שהוא מומחה על מים ואני, יש לנו בעיה.

ארי בוסל: אין נציגות.

ארי בוסל: אתם לא יודעים מה קורה.

ארי בוסל: חייבים למפות.

ארי בוסל: אז ראשית, יש את האלמנט של מיפוי.

ארי בוסל: שנית, כשאנחנו באים בבקשה למידע, אין אף גורם שנותן מידע.

ארי בוסל: לדוגמא, נוסע ישראלי, אמריקאי לשעבר, שהקים גוף על House Demolitions, ולמוסלמים שלנו יש מסרים מאד מאד קליטים.

ארי בוסל: מדינת ישראל הרסה 24,000 בתים.

ארי בוסל: בין אם זה נכון ובין אם זה לא נכון, אפילו וועדה, ויושבת כאן ד"ר שירלי בכנסת ---

דני דנון: משפט לסיום, בבקשה.

ארי בוסל: אוקי.

ארי בוסל: צריך מסרים קליטים בזמן אמת.

ארי בוסל: צריך מיפוי של מה קורה בשטח, מי פועל בשטח, צריך שיהיה גוף חוקר שיוכל להזין מידע ---

דני דנון: אני חייב לומר, אתה מתפרץ פה, אתה פותח חזיתות רבות מדי.

ארי בוסל: אבל אלה החזיתות שאנחנו נאבקים בהם.

ארז תדמור: דני, שלטון הפקידים מסרס את מדינת ישראל.

ארז תדמור: אנחנו בקשר עם הגופים, המשרדים לא מסוגלים לעשות כלום, כי הכל צריך לקבל אישור של יועצים משפטיים שמעכבים וסחבת, חשבים, אי אפשר להזיז שקל ממקום אחד לשני, להזיז את תקציב העפרונות, להפוך אותו לתקציב מחדדים – אי אפשר להזיז.

ארז תדמור: הכל בגלל פחד של הפוליטיקאים משלטון הפקידים, והדבר הזה מסכן את מדינת ישראל, חד וחלק.

ארז תדמור: כי אי אשר להתאים את עצמנו למציאות משתנה של פקידים שעובדים עשרות שנים לפי אותם נהלים, ומנהלים את המדינה.

דני דנון: אתם מאלצים אותי להגן על משרדי הממשלה, דבר שאני לא נוהג לעשות.

עינת וילף: ובכלל, קצת יותר מתינות לא תזיק.

דני דנון: קצת קשה לנו לעשות, אבל בהחלט אנחנו ... בביקורת.

עמית ברק: אנחנו קיבלנו בימים האחרונים עשרות פניות מנציג של שגרירות בברלין, משליחים בארגנטינה, באוסטרליה, בארצות הברית, מסטודנטים יהודים וישראלים, מאוניברסיטאות בכל רחבי העולם, שמשוועים לחומר.

עמית ברק: נציגים רשמיים של המדינה, שאין להם מה להסביר.

עמית ברק: אין להם כלים.

דני דנון: ברור.

דני דנון: משפט קצר, ניסים פדידה.

קריאה: החוברת הזאת בטח תעזור להם.

קריאה: כן, תעזור להם מאד.

קריאה: בטח יותר מהדו"חות השקריים של הקרן החדשה.

דני דנון: ניסים, משפט בחצי דקה, אנחנו חייבים לסיים.

ניסים פדידה: אני מייצג פה תנועה שנקראת 'ישראל יהודית'.

ניסים פדידה: זו תנועה חברתית שפועלת בעיקר בנושא של צעירים, בעיקר במגזר החרדי, וגם בכל המגזרים, ויש לנו גם דף בפייסבוק, יש לנו פעילות בכל הארץ בשטח.

ניסים פדידה: רציתי רק לומר שבעצם מדינת ישראל לא הגדירה לה מה הוא חופש הביטוי, מה נקרא הסתה.

ניסים פדידה: כי לצערנו המצב הולך מיום ליום ומחמיר.

ניסים פדידה: אנחנו רואים ראאד סלאח שמגיע לאוניברסיטת חיפה, ובעצם מסית ואף אחד לא עוצר אותו.

ניסים פדידה: הוא נכנס ועושה מה שהוא רוצה, ואף אחד לא עוצר אותו.

ניסים פדידה: חנין זועבי לפני חודש בערך בעצם הטיפה לאינתיפאדה שלישית, ואף אחד לא עוצר אותה על זה.

ניסים פדידה: זה מצב שהוא נורא ואיום, שבעצם לדעתי מדינת ישראל לא מעמידה אותה לדין, לא עושה סוף לדברים האלה, ובעצם מרגישים שהדברים נפרצים והמצב הולך ומחמיר.

ניסים פדידה: אני רוצה לדבר על הנושא של בתי הספר הערבים והבדואים, לא בכולם, בחלקם.

דני דנון: לא, לא, אני חייב להפסיק אותך.

ניסים פדידה: אני מסיים.

ניסים פדידה: בעיקר בתנועה האסלאמית, שהמדינה לדעתי צריכה להתחיל להתמקד בנושא של לעצור אותם וגם את התקציבים.

ניסים פדידה: דבר אחרון, לסיום, אני חושב שכאן צריך להבין שלא מדובר פה בימין ושמאל.

ניסים פדידה: מדובר פה בדבר שהוא כללי, שכולם צריכים להתאחד, אני מבקש ממך דני, וכל מי שנמצא פה, עינת וילף וכל חברי הכנסת, להתאחד ביחד ולהגיע למסקנות.

ניסים פדידה: צריכים לעצור את הדבר הזה, כי אם לא נעצור את זה עכשיו, המצב ילך ויחמיר כל הזמן, ובעיקר הדור הצעיר הערבי, שהמצב רק הולך ומחמיר.

ניסים פדידה: וגם צריך לעצור את חברי הכנסת הערבים הן בהסברה, הן בכל איך שהם פועלים, הן בחינוך שהם מחנכים בבתי הספר, לעצור את זה, כדי למנוע את השלב הלאה, שהמצב רק ילך ויחמיר.

ניסים פדידה: ואני מודה לך על רשות הדיבור.

דני דנון: תודה.

דני דנון: משפט סיכום קצר, ד"ר קידר, ואחר כך איתמר.

דני דנון: בבקשה, ד"ר קידר.

מרדכי קידר: לדעתי הבעיה שלנו היום היא גם בקהילות היהודיות בארצות הברית.

מרדכי קידר: אני לא יודע אם ארי התייחס לזה, אבל ככל שעובר הזמן, יהודים בארצות הברית, ולאו דווקא דתיים, זה בעיקר לא דתיים, הופכים יותר ויותר אמריקאים, פחות ופחות מזדהים עם העם היהודי בגדול, ועם מדינת ישראל כחלק מהדבר הזה.

מרדכי קידר: אני חושב שאם יש איזה שהוא סיכוי לעצור את התהליך, הוא חייב להתחיל משם.

מרדכי קידר: מכיוון שאם היהודים ---

אייל דגן: הוא צריך להתחיל מפה, הוא חייב להתחיל בתוך ישראל.

מרדכי קידר: זה וודאי.

מרדכי קידר: אני אומר, אם היהודים תוקעים לנו סכין בגב בצורה ג'ייסטרית, אז מה לנו כי נלין על כל מיני אחרים כמו עלי אבו נימה, הפלסטיני שמנהל את אלקטרוניק אינתיפאדה.

מרדכי קידר: הוא עושה את המעשה הנכון מבחינתו.

מרדכי קידר: אבל אם יהודים עוזרים לו, כמו אחת שאתמול בערב התכסחתי איתה, יהודיה, בלונדון, ב-BBC ערביק, יהודיה בשם לאה לוין.

מרדכי קידר: היא אומרת מדינת ישראל אולי לא צריכה להיות שם, אם היא לא יכולה לבוא בשלום עם השכנים שלה.

אייל דגן: אבל למה אתה מלין עליה, יש עוד גורמים בתוך ישראל שאומרים את אותו דבר.

אייל דגן: גם הם יהודים, ויושבים איתך.

מרדכי קידר: יפה.

מרדכי קידר: נכון.

אייל דגן: אז בוא נתחיל מאיתנו, לפני שאנחנו מלינים על יהדות התפוצות.

מרדכי קידר: אני בעד.

מרדכי קידר: להקים אולי ערוץ טלוויזיה בעברית.

מרדכי קידר: ערוץ ממלכתי.

אייל דגן: הבעיה שלנו היא בעיה חינוכית, שבראש ובראשונה זה לא דיון לוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, דני.

אייל דגן: זה דיון לוועדת החינוך, משום שהשאלה מתחילה בחינוך שלנו ובחינוך שאנחנו נותנים לילדים שלנו.

אייל דגן: לפני שאנחנו מצפים שיהדות התפוצות תקום ותדבר בפה אחד בשם ישראל, אנחנו צריכים לקום פה אחד ולדבר בשם מדינת ישראל.

אייל דגן: איך אנחנו יכולים לצפות שהם ייקחו את הנטל הזה וידברו בשמו, כאשר אנחנו לא יודעים מה המספר שאנחנו רוצים להעביר.

אייל דגן: כאשר אנחנו לא בטוחים בצדקת דרכנו עד הסוף, וכאשר השאלה כאשר מישהו מדבר ואומר – אני מדבר בשם מדינת ישראל, מיד שואלים אותו – אתה גר בתוך השטחים או מחוץ לשטחים?

אייל דגן: אתה שייך לישראל פרופר או שאתה שייך לישראל אחרת.

אייל דגן: אז זו שאלה שהיא מהותית.

אייל דגן: ויש אנשים בתוך ישראל, ואני לא מדבר על שוליים קיצוניים, אני מדבר בתוך המרכז של הדיון הלגיטימי, בתוך המרחב שמכירים בחשיבות של מדינת ישראל ובקיומה, ובזכות קיומה.

דני דנון: תודה אייל.

דני דנון: איתמר, בבקשה.

איתמר מרכוס: כן, סיכום אחד.

איתמר מרכוס: חלק גדול מהכישלון של ההסברה הישראלית, שאנחנו נתמקד עכשיו ב חוץ לארץ ומול פרלמנטים ובאוניברסיטאות, זה שאנחנו מנסים תמיד להסביר למה עשינו את מה שקרה אתמול.

איתמר מרכוס: מגנים על למה השתמשנו בפצצה הזאת, למה עשינו את זה, והאם גרשנו 600,000.

איתמר מרכוס: זאת אומרת, אנחנו תמיד עוסקים בלהוכיח שהפלסטיני הוא לא כל כך קורבן.

איתמר מרכוס: אני רוצה להסכים במאה אחוז, אחת ההרצאות שאנחנו נותנים וגם מחנכים זה אחריות.

איתמר מרכוס: אחריות.

איתמר מרכוס: כן יש פליטים, מי אחראי.

איתמר מרכוס: כן יש מחסומים, אבל מי אחראי.

איתמר מרכוס: זאת אומרת לכל אחד מהדברים של המרכיבים של הנרטיב הפלסטיני, כולם למעשה הם דבר אחד, אנחנו קורבן משום 1,001 סיבות, אבל כולם הם אותו דבר, אנחנו קורבן.

איתמר מרכוס: עכשיו, כן, אתם קורבן, אתם סובלים, אבל מי אחראי לסבל שלכם, זו נקודה אחת.

איתמר מרכוס: נקודה שנייה, אנחנו חייבים גם ללכת בהתקפה, ובחומרים שאנחנו מציגים, אנחנו מגיעים לכל המקומות ואנחנו לא מתחילים להסביר מה שקרה אתמול.

איתמר מרכוס: תראו מה אומרים הפלסטינים.

איתמר מרכוס: יש שם נרטיב מאד מאד גזעני שאף אחד לא מקבל.

איתמר מרכוס: היהודי אויב – הלאה.

איתמר מרכוס: היהודי הוא פסול, היהודי יש לו רוע בנפשו ובטבעו.

איתמר מרכוס: אנשים רואים את זה בעולם, אנשים בפרלמנטים, אפילו סטודנטים באוניברסיטאות, זה דוחה אותם.

איתמר מרכוס: הפלסטינאים הם מעודדים ילדים לשיאהד, והיה לנו משהו חדש גם השבוע שעוד מעט נפרסם אותו.

איתמר מרכוס: כשאנשים בעולם רואים את זה, הם נדחים על ידי הממצאים האלה.

איתמר מרכוס: אנחנו חייבים להציג את הדברים של הפלסטינים, איך הנרטיב האמיתי, הפנים פלסטיני.

איתמר מרכוס: ולהסביר לאנשים, שמה שאתם שמעתם באנגלית זה לא מה שקורה בעולם הפלסטיני, והם מקבלים את זה.

איתמר מרכוס: אני אתן לכם רק דוגמא אחת של הצלחה.

איתמר מרכוס: היום ג'יסון קני, הוא שר בממשלת קנדה וכנראה יש סיכוי שגם יהיה שר החוץ הקרוב.

איתמר מרכוס: לפני 7 שנים הוא שמע הרצאה שלי כשהייתי בקנדה, והוא ניגש אלי אחר כך ובמשך תקופה שהוא היה באופוזיציה, הוא הביא אותי 3-4 פעמים להופיע בפני חברי המפלגה שלו.

איתמר מרכוס: הייתה לו הצלחה גדולה עם המפלגה שלו כשהם היו באופוזיציה, הם הצליחו בבחירות, ומיד שינו ב-180% את כל מדיניות קנדה.

איתמר מרכוס: הוא אמר בפומבי לא מזמן שמדיניות קנדה הפרו ישראלית היום היא בגלל החשיפה שהייתה להם באותם שנים ל-PMW, ואפילו אמר כשדיברנו יחד עם יושב ראש מכון ויזנטל, הוא אמר לו שאנחנו הפכנו אותו להיות ציוני, ואכן ככה.

איתמר מרכוס: החומרים האלה, אני אומר את זה לכולם, כל מי שעוסקים בהסברה למען ישראל, קחו את החומרים שלנו.

איתמר מרכוס: כל סרט שאנחנו מפיקים אנחנו נשמח לתת לכם.

איתמר מרכוס: ההרצאה השלמה שאנחנו נותנים מול כל הקמפוסים, אנחנו ניתן לכם ב-DVD.

איתמר מרכוס: הכל הכל אנחנו לשרותכם, תשמשו בזה.

איתמר מרכוס: אל תתגוננו על מה שקרה אתמול.

איתמר מרכוס: תלכו במתקפה וזה יכול לשנות, ואנחנו עושים את זה בפרלמנטים גם באירופה, וזה מצליח.

איתמר מרכוס: תודה.

דני דנון: תודה.

מרדכי קידר: למה אנחנו לא עושים שבוע האפרטהייד הערבי?

מרדכי קידר: דוגמא.

מרדכי קידר: למה ישראל לא עושה את זה כקמפיין ישראלי?

מרדכי קידר: לא, חודש, חודש האפרטהייד הערבי.

- סוליציאנו: זה יקדם את ההסברה הישראלית

מרדכי קידר: בוודאי.

מרדכי קידר: זה מכניס אותם למגננה.

- סוליציאנו: בקרב מי זה יקדם את ההסברה הישראלית?

ארז תדמור: מוטי, אני יכול להגיד לך שאנחנו הצענו את זה.

מרדכי קידר: זה להראות לעולם שלא רק אנחנו מדינה מצורעת, כפי שאוהבים לסמן אותנו.

- סוליציאנו: זה ייתן לנו משהו שיש עוד?

מרדכי קידר: בוודאי.

- סוליציאנו: אתה רוצה להיות מצורע בעצמך?

דני דנון: תודה רבה.

מרדכי קידר: זה מה שעושים ממך.

דני דנון: מוטי, תודה.

דני דנון: אני ברשות

דני דנון: כם אקריא את הודעת הסיכום של הוועדה.

עינת וילף: אפשר רק להגיד שזה מאד מטריד אותי שאין אצלך את רוח הקרב.

עינת וילף: יש כאן מאבק.

עינת וילף: יש הבדל בין מיתוג ישראל כתל אביב ---

- סוליציאנו: לי אין רוח קרב?

מרדכי קידר: מי שממומן בכספי יורו, מה את מצפה?

- סוליציאנו: ...

- סוליציאנו: זה בדיוק הפוך.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אנחנו לא נשכנע.

אורית זהבי: 40 שנה ניסו את השיטה הזאת, לא הצליח, אז כנראה שצריך לשנות.

דני דנון: אני ברשות

דני דנון: כם אקריא את החלטת הוועדה: וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות קוראת לגורמים העוסקים בדבר לעבור ממגננה להתקפה.

דני דנון: הנרטיב הפלסטיני משתלט על השיח הציבורי והעולם, ומשפיע על הקהילות היהודיות ועל חוסנה של מדינת ישראל.

דני דנון: הוועדה דורשת לקבל תוך 14 יום מיושב ראש דו"ח מצב על התקדמות ערוץ החדשות באנגלית ובערבית.

מרדכי קידר: והעברה ללווין אירופאי.

דני דנון: ברור.

מרדכי קידר: לא, לא, זה לא ברור.

מרדכי קידר: זה שני דברים שונים.

מרדכי קידר: יש ערוץ ויש לווין.

מרדכי קידר: זה שני דברים.

דני דנון: הוועדה קוראת למשרד החוץ וההסברה ולהסתדרות הציונית העולמית, להרחיב את פעילות ההסברה, תוך התמקדות בחשיפת השקרים של התעמולה הפלסטינית, תוך מתן דגש לתקשורת האלקטרונית.

דני דנון: הוועדה קוראת למשרד החוץ להציג תוכנית לאומית ומאבק הסברתי שתלווה בדרישת תקציב מפורטת.

דני דנון: הוועדה קוראת למשרדי ההסברה והחוץ לתת מענה וגיבוי טוב יותר לאותם ארגונים ופעילי שטח, המסורים למען מדינת ישראל.

דני דנון: אני רוצה להודות לכולם.

דני דנון: כמו שנאמר, זה לא דיון ראשון, זה גם לא אחרון.

דני דנון: אבל גם הקרב שלנו על הסיפורים האלה, זה קרבות שיימשכו עוד עשרות שנים.

קריאה: אבל אתה צריך לתת את הדעת שיש כמה גורמים שעוסקים באותו עניין.

קריאה: גם מטה ההסברה הלאומי בלשכת ראש הממשלה, גם משרד החוץ, גם המשרד לעניינים אסטרטגיים, גם הכנסת פה עוסקת בעניין הזה בנסיבות כאלה ואחרות, וצריך כאן את אחדות הפיקוד.

קריאה: שמישהו ירכז את כל הפעילות הזאת.

דני דנון: יש שולחן עגול של משרד ראש הממשלה.

דני דנון: תודה.