ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 159, 2011-03-24 10:00

דני דנון: בוקר טוב לכולם.

דני דנון: אני מתכבד לפתוח את הישיבה של ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.

דני דנון: בחרנו לקיים אותה דווקא פה בעיר פתח תקוה בבית הספר, מכיוון שכולנו שמענו, דיברנו, מכירים את הנושא ואני חושב שגם שר החינוך היה פה, נכון?

סולי נתן: הוא לא היה פה, אבל הוא מצוי בעניין.

דני דנון: הוא מצוי בעניין.

סולי נתן: הוא מצוי והוא עוקב אחרי כל פרט ופרט.

דני דנון: אני רוצה לומר בפתח דבריי שאני והוועדה באנו לשמוע ולראות.

דני דנון: באנו לראות את הדברים, יש עמדות שונות, יש כיוונים שונים וזה לא ייחודי רק לעיר פתח תקוה, אדוני ראש העיר, זה דבר שאנחנו דנים בו במקומות רבים; הדילמה הערכית, האם הריכוז של יוצאי אתיופיה במקום אחד, שמשקיעים בו, ואין שום ספק שמשקיעים ואנחנו גם נראה ונשמע ואני יודע שמשקיעים, גם מבחינת תקנים, משאבים, כח אדם, וגם יש תוצאות, והמנהלת, בלי שאת אומרת, אני יודע זאת, לבין התפיסה שצריך לשלב בחברה מבחינה ערכית את יוצאי אתיופיה ושלא יהיו כמקשה אחת באחוזים גבוהים, לאו דווקא בעיר פתח תקוה.

דני דנון: זה קיים גם בראשון לציון, בנתניה, ובמקומות אחרים.

סולי נתן: בראשון לא.

דני דנון: בראשון לציון זה היה והם התחילו בהליכים של פיזור על ידי מערך היסעים.

דני דנון: אנחנו פה ואני אומר משפט שהאידיאלי מבחינתנו היה שלא יהיו ריכוזים של עולים בשום מקום בארץ.

דני דנון: כשאני אומר ריכוזים של עולים, זה לאו דווקא יוצאי אתיופיה, יש גם בית ספר בעיר של עולים מרוסיה, שהם באחוזים גבוהים מאוד.

דני דנון: האידיאלי מבחינתנו שלא יהיה כדבר הזה.

דני דנון: אני רוצה, כאב לשלושה ילדים, שהבן שלי יפגוש יוצאי אתיופיה לא רק כשהוא מתגייס לצבא ולא רק כשהוא רואה אותם אולי באיזה סמטה, אלא שהוא יפגוש אותם ביום יום ותהיה אינטגרציה ויהיה שילוב אמיתי.

דני דנון: אז אני הייתי מבקש, ראשית, מראש העיר המארח אותנו, אדוני ראש העיר, לפתוח, ולאחר מכן אנחנו ניתן כמובן לצוות בית הספר ולדר' סולי נתן, שאני שמח מאוד שהגעת לישיבה היום.

דני דנון: בבקשה, אדוני ראש העיר.

יצחק וקנין: אצלנו יש קודם כל מצגות.

יצחק וקנין: אבל מר בשארי עושה את הדקות הבאות.

דני דנון: את הצעירים מתי אנחנו שומעים?

יצחק וקנין: במוזיקה?

דני דנון: כן.

קריאה: המנהלת קובעת.

מזל שטרית: ברשות האורחים היקרים, ברוכים הבאים למשפחת 'נר עציון' בפתח תקוה.

מזל שטרית: אנחנו נפתח את הבוקר בנגינה של תלמידי בית הספר 'נר עציון', נגינה קלה בתחום המוזיקלי שלנו.

מזל שטרית: בבקשה.

מזל שטרית: (קטע מוזיקלי).

מזל שטרית: תודה לתזמורת בית הספר, תודה למורה לריסה ולמורה ריטה, תודה רבה לכם על העבודה הנאמנה עם הילדים.

מזל שטרית: אנחנו בבית ספר 'נר עציון' 294 תלמידים, 13 כיתות מ-א' עד ו'.

מזל שטרית: בית ספר 'נר עציון' קלט בחמש השנים האחרונות תלמידים עולים מבני הקהילה האתיופית.

מזל שטרית: מערך הקליטה בבית הספר היה כזה שכנגד עינינו עמדה מטרה אחת, את העולים האלה אנחנו רוצים לשבץ, למנף ולהוציא אותם תלמידים מצוינים, אזרחים מצוינים ויותר מזה.

מזל שטרית: אני תמיד אומרת לילדים שלי, אתם השכבה המובילה בחברה הישראלית.

מזל שטרית: זו המטרה.

מזל שטרית: וכאשר עומדת מטרה כזו לנגד עינינו הרי שכל התהליך הוא תהליך של סגירת פערים מול מינוף ומצוינות.

מזל שטרית: כל התהליך, ברגע שהתלמידים מגיעים אלינו עם הנושא של הכרת המשפחה, הכרת התלמידים, אנחנו מיד מנסים לבדוק מה הוא מצב התלמיד מבחינה לימודית, איזה תכנית נבנה לו, התאמת חומרי למידה, סיוע קפדני במערך של קבוצות קטנות.

מזל שטרית: שלוש שנים כל התלמידים העולים למדו בקבוצות של בין ארבעה לחמישה תלמידים.

מזל שטרית: הכיתות לא מנו יותר מ-20 תלמידים.

דני דנון: מצטרף אלינו חבר הכנסת טיבייב.

מזל שטרית: כל ילד, כל תלמיד שנכנס בשערי בית הספר מקבל את היחס האישי, את האהבה המאוד גדולה, את ההכלה המאוד גדולה, יחד עם זה מיד בתחום הלימודי אנחנו ממפים את הילד, בודקים באיזה מצב הוא נמצא, בונים לו תכניות אישיות, נותנים לו את המערך המסייע והילד משובץ בכיתה.

מזל שטרית: המטרה היא בעצם למנוע את המצב שבו התלמיד צובר פערים בתהליך קליטתו בבית הספר.

מזל שטרית: המטרה היא למנף אותו הכי מהר שאפשר והכי טוב שאפשר.

מזל שטרית: זו בעצם מדיניות קליטה שנוצרה כתוצאה מקליטה מסיבית של תלמידים עולים שהגיעו אלינו ממרכזי הקליטה.

מזל שטרית: אם אני מדברת על התחום הלימודי, הרי בתחום הלימודי אנחנו בונים תכניות מותאמות לתלמידים אבל יחד עם זה יש משוב והערכה מתמידים, חודשיים, לבדוק את התקדמותו של התלמיד והיה איזה שהוא שלב שהיינו צריכים גם להכניס גורמים מסייעים כאשר תלמידים מגיעים אלינו בכל הגילאים, בשכבות השונות, ללא ידיעת קריאה וכתיבה, ללא יסודות הקריאה והכתיבה, הרי שגם המורים מקבלים הכשרה במקביל ללמד תלמידים בכיתות ו' קריאה וכתיבה.

מזל שטרית: אך בד בבד יש מענה למצוינות, בד בבד נפתח גרעין של תלמידים שלומדים באשכול פיס ולומדים בכל יום שישי חשיבה מתמטיקה, עם כל הטכנולוגיות הקיימות, חשיפה מדעית בכל התחומים וזה בעצם נותן לנו את דואליות הטיפול; מצד אחד סגירת פערים, מצד שני המצוינות.

דני דנון: ויום לימודים ארוך כולם, נכון?

מזל שטרית: בעצם אנחנו כאן במהלך יום הלימודים מקבלים את הילדים ב-7:30, הילדים שוהים בבית הספר עד 15:30 כאשר הם מקבלים ארוחה חמה ומקבלים חוגים, חוגי ספורט, חוגי מוזיקה.

מזל שטרית: אתם ראיתם פה את תזמורת בית הספר, אנחנו בכלל בית ספר מוזיקלי שכל התלמידים לומדים בכלים מוזיקליים, החל מחליליות וכלה בכינורות, מכיתה ב' עד כיתה ו'.

מזל שטרית: יש לנו גם מקהלת בית ספר מאוד מאוד מקצועית.

מזל שטרית: בעצם הילדים מקבלים בכל התחומים את הטוב ביותר, הם מקבלים בכל התחומים, במהלך כל היום, כאשר בנינו צוות מאוד מקצועי, צוות שמלווה אותם במהלך כל היום.

מזל שטרית: הארוחה החמה.

מזל שטרית: כל הנושא של טיפול במשפחות, הקשר עם המשפחות, העצמת המשפחות, בכלל בתהליך החינוך הבית ספרי להכניס אותם אלינו, הם באים אלינו, נגישות מאוד גדולה, מענה יום יומי, מענה בכל שעה, בלי קביעת זמן.

מזל שטרית: הם מגיעים, הם מתייעצים איתנו, הם משתפים אותנו ואנחנו איתם בתהליך החינוכי, שזה בעצם תהליך של למידה את מערכת החינוך בישראל.

מזל שטרית: גם ההורים צריכים תוך כדי שהיית התלמידים במערכת החינוך ללמוד את מערכת החינוך במדינת ישראל.

מזל שטרית: משאבים.

מזל שטרית: ממי אנחנו מקבלים את כל זה?

מזל שטרית: אנחנו מקבלים שעות עולים, סל קליטה של משרד החינוך, אנחנו מקבלים מהעירייה שעות תל"ן, שהן בעצם שעות שמיועדות למצוינות ולסגירת פערים, ומורות שנמצאות פה יום יום כדי לתת מענה לצרכים של הילדים.

מזל שטרית: בהתחלה טיפלנו יותר בסגירת פערים, היום אנחנו עוסקים הרבה מאוד גם במצוינות בכל התחומים.

מזל שטרית: התחלנו בשפה ובמתמטיקה, היום גם באנגלית, היום גם יש העשרה מוזיקלית, יש תיאטרון.

מזל שטרית: כל זה ניתן בזכות אותם משאבים.

מזל שטרית: מיל"ת, יש לנו את פרויקט מיל"ת, שהוא בעצם הפרויקט בשיתוף של משרד החינוך עם קרן רש"י.

מזל שטרית: דרך מיל"ת אנחנו מקבלים שעות, מקבלים גם סיוע כספי למשפחות וגם ארוחות חמות בכל יום.

מזל שטרית: כל תלמידי בית הספר, בלי יוצא מן הכלל, אוכלים פה ארוחה חמה יום יום.

מזל שטרית: בסך הכל הילדים מאוד עטופים, מאוד מאוד מאוד עטופים בצוות מקצועי שלמד תוך כדי, שלמד תוך כדי תהליך את האוכלוסייה.

מזל שטרית: גם אנחנו היינו צריכים ללמוד, הרבה מאוד, ויש מה ללמוד הרבה מאוד מהמורשת, מתרבות הקהילה.

מזל שטרית: על מנת ללמד אותם את התרבות הישראלית, אתה צריך להתחבר, כדי להקנות ולהעשיר.

מזל שטרית: בעצם אנחנו יושבים פה יום יום וחשים את התפתחותם, את פריחתם של התלמידים.

דני דנון: כמה שנים במתכונת הזו זה עובד?

מזל שטרית: אני נמצאת פה וזאת שנה שישית.

דני דנון: הבוגרים של בית הספר, מבחינת שילוב במסגרות המשך, לאיזה בתי ספר הם הולכים?

מזל שטרית: בבקשה, רונית, יועצת בית הספר תדבר על אקלים בית הספר והכוון התלמידים.

מזל שטרית: אתם גם תדברו עם הבוגרים שלנו, הנה הם פה, וגם עם התלמידים שלנו.

רונית בורשטיין: שלום לכולם.

רונית בורשטיין: כבוד לי לעבוד בבית הספר הזה.

רונית בורשטיין: ועדת קליטה, עלייה, עולים, בעצם הגדרה של עולה זו הגדרה של מי שהגיע לארץ ישראל על מנת להשתקע בה, ואין יותר ציני מהמושג הזה, 'עולה'.

רונית בורשטיין: אם תסתכלו על העולים הם בעצם מגיעים למרחב לא מוכר, בכל ההיבטים, שפה, תרבות, אוכל, נורמות, ולמעשה כל השונות הזאת יוצרת ירידה בתפקוד האוטונומי ואיתה גם ירידה בתפקוד הרגשי, אז איפה העלייה?

רונית בורשטיין: וזו השאלה שלנו, איך אנחנו עושים מהמקום של הירידה, שהיא מתבקשת מכח זה שהם עלו, והופכים את המושג 'עולה' בלי ציניות למטפס למעלה.

רונית בורשטיין: זו העבודה החינוכית שלנו לדעתי במלוא הדרה.

רונית בורשטיין: בבית הספר אנחנו משקיעים חשיבה רבה ועשייה רבה באיך לטפס למעלה עד למצוינות.

דני דנון: אני רוצה למקד אותך בעניין של הכוונת הבוגרים.

רונית בורשטיין: אני רוצה להתחיל בקטע של ר' שלמה מקרליך ואני רוצה להתייחס כי זה משהו שמשקף את כל תפיסת העולם הבית ספרי: 'אם ברצונך להוציא אדם הנמצא במקום כלשהו אל תחשוב שדי לך לעמוד למעלה ולהושיט לו את ידך, אלא עליך לירד כולך למטה אליו ושם אחוז בידו וביחד העלהו עמך למעלה'.

רונית בורשטיין: בעצם העשייה של בית הספר היא בגובה העיניים, לרדת מהמקום שבו הוא נמצא, ביחד איתו, אחיזה, ליווי, תמיכה ומטפסים למעלה.

רונית בורשטיין: עוד מעט אני אתייחס לשאלה שלך, אני אתחיל מהסוף של ההכוון.

רונית בורשטיין: הילדים שלנו מגיעים, וכמו שתיארה המנהלת, בעבודה מאומצת, בחשיבה, כשבעצם המטרה היא איך ייצאו הילדים שלנו מבית הספר.

רונית בורשטיין: כמו כל הורה גאה, אנחנו רוצים את הטוב ביותר ואנחנו עושים את הכל בחשיבה של מה יקרה כשהם מסיימים ואנחנו גאים לומר שרוב הילדים שלנו, כמעט כולם, מתקבלים לאולפנות, לישיבות, לבתי ספר תיכוניים, אנחנו מקבלים את המשובים, גם מהנהלות בית הספר, על המצוינות של הילדים, התנהגותית, לימודית וכולי.

סיגלית בלל יאראק: אני אפסיק אותך לשנייה ואני רק אגיד שבהקשר הזה הצטרף אלינו הרב שושן והוא יכול אולי לתת את האינפוט שלו לדיון, בהקשר של ההכוון.

שמעון שושן: בוקר טוב לכולם.

שמעון שושן: שמי שמעון שושן, ראש הישיבה התיכונית החדשה שעיריית פתח תקוה ביחד עם רשת אמי"ת ומשרד החינוך פתחו כאן בפתח תקוה.

שמעון שושן: הישיבה הוקמה מתוך מטרה לתת מענה לתלמידים בפתח תקוה והסביבה שרוצים מקום תורני טוב ויש להם צרכים שהם שונים ממה שבדרך כלל אנחנו מוצאים אצל תלמידים בישיבות התיכוניות האקסקלוסיביות האליטיסטיות.

שמעון שושן: זאת המטרה ולשם כך הוקמה הישיבה.

שמעון שושן: אנחנו באידיאל קולטים כ-25% תלמידים שהם בני העדה האתיופית ובאופן טבעי שיתוף הפעולה עם בית ספר 'נר עציון' הוא שיתוף פעולה צמוד.

שמעון שושן: הייתי אומר, שיתוף הפעולה הטוב ביותר שיש לנו עם הממלכתיים דתיים בעיר זה עם בית ספר 'נר עציון'.

שמעון שושן: קצת מספרים: מתוך 46 תלמידים שיש לנו היום בשתי כיתות ז', 12 תלמידים הם בני העדה האתיופית, 11 מתוכם הם בוגרי 'נר עציון' וזה לא בכדי, כי אנחנו מראיינים ועוברים תהליכים של הכוון בכיתה ו' עם כל הממלכתיים דתיים ובכל בתי הספר יש תלמידים שהם בני העדה האתיופית, אבל זה יותר מהרגשה, כשאתה בא לפה ואתה עובד כאן עם הצוות, עם המנהלת, עם רונית היועצת, אתה מרגיש ורואה שיש כאן טיפול מאוד יסודי בתלמידים וזה מוכיח את עצמו.

שמעון שושן: הם באים אלינו בכיתה ז', המוטיבציה שלהם הרבה יותר גבוהה מתלמידים בני העדה שמגיעים מהממלכתיים הדתיים המפוזרים.

שמעון שושן: חד משמעית.

שמעון שושן: אם אנחנו פותחים להם פרויקט לאומי, תכנית מיל"ת, שאני בטוח שאתם מכירים את התכניות האלה, שם הם 100%, אין בעיות של ביקור סדיר, הוא מגיע לתכנית או לא מגיע לתכנית, הנושא של התנהגות, השתלבות בתוך חברה ישראלית צברית.

שמעון שושן: אני לא יודע איך הנס הזה קורה, הרי בסך הכל 90% ומעלה פה זה בני העדה, אבל העובדה היא שההטמעה שלהם והקליטה שלהם בתוך ישיבה תיכונית נורמטיבית היא הטובה ביותר מבין כל התלמידים בני העדה שמגיעים אלינו.

איציק עובדיה: האם מספר התלמידים עולי אתיופיה בישיבות אחרות בפתח תקוה מגיעים למספרים האלה?

איציק עובדיה: ולמה דווקא הם מגיעים רק לאמי"ת?

סיגלית בלל יאראק: הוא לא הדמות לענות על זה.

איציק עובדיה: אני יודע למה אני שואל אותו.

איציק עובדיה: לא לכוון את השאלה, השאלה שלי היא כזאת, אם תוכל לענות עליה, בבקשה.

שמעון שושן: אני יכול להגיד לך מקרים שקורים אצלי כל יום.

שמעון שושן: כשמגיע, סליחה שאני אומר, הורה אשכנזי, ואומר לי 'תגיד לי, כמה תלמידים בני העדה יש לך פה?

שמעון שושן: אני רואה פה יותר מדי אתיופים מסתובבים לי בין העיניים', אז אני אומר לו, 'תקשיב טוב, כשאבא שלי עלה בשנת 56' ממרוקו, כך גם דיברו עליי כשהייתי ילד במעברה בקרית שמונה', אין לו מה להגיד.

שמעון שושן: אתה רוצה את החינוך שלנו?

שמעון שושן: מתאים לך הישיבה שלנו?

שמעון שושן: אתה מאמין בדרך שלנו?

שמעון שושן: תסתובב, בבקשה.

שמעון שושן: כל הורה שרוצה בא ליום ביקור.

שמעון שושן: יש לי תלמיד בכיתה י', קוראים לו טאג'ו אלנו, אז הוא לא אשכנזי, לא מרוקאי ולא פרסי, טאג'ו אלנו, מבני העדה האתיופית, number 1 בישיבה בכל הציונים שלו, במגמת אלקטרוניקה פיזיקה, 5 יחידות מתמטיקה, 5 יחידות אנגלית, הוא היום עומד בשורה הראשונה.

שמעון שושן: רוב התלמידים שבאים אלינו מ'נר עציון', אני יכול לומר, רובם המכריע הם תלמידים מצטיינים בלימודים.

שמעון שושן: יש להם פערים תרבותיים---

דני דנון: כמה מגיעים מדי שנה?

שמעון שושן: נתתי דוגמה, שנה שעברה מתוך 46 תלמידים, 11 מ'נר עציון' בני העדה.

שמעון שושן: מתוך 25 בנים שסיימו פה בשנה שעברה, 11 הגיעו אלינו.

דני דנון: ושאר הבנים לאן הלכו?

סיגלית בלל יאראק: לא יכולנו להביא לכאן ציבור גדול יותר, אבל חשוב לי מאוד להגיד שדברים ברוח דומה, אם לא זהה, מתקבלים גם מאולפנת ישורון שנחשבת לספינת הדגל של החינוך הדתי בפתח תקוה בוודאי, אם לא במחוז, לגבי האיכות הלימודית של הבנות יוצאות אתיופיה שהן בוגרות בית ספר 'נר עציון'.

רונית בורשטיין: הרב שושן שאל איך התרחש הנס, אז הנס מתרחש קודם כל מתוך תפיסה אמיתית וברורה לנו שמה שאנחנו רוצים עבור הילדים שלנו, עושים כהורים, אנחנו נעשה עבור הילדים האלה.

רונית בורשטיין: ואת התפיסה של בית חינוך כמשפחה, אנחנו מיישמים במובן היום יומי.

רונית בורשטיין: התפיסה מתחילה מיסודות של הבית והתפיסה היא מה המחויבות והאחריות של השותפים.

רונית בורשטיין: השותפים הם המבוגרים האחראים, הורים ומורים, ובמובן הזה מתקיים קודם כל כבוד בין השותפים, שבו כל צד שמגיע לזוגיות הזאת בבית הזה מכבד את המטען הערכי שהשני בא, מקבל, קשוב, והבית הזה מועשר בעושר תרבותי.

רונית בורשטיין: הדבר השני זה מה המחויבות של כל אחד מהצדדים לגבי הצלחת הילדים ופה יש שיח מאוד מתמשך ופתוח, כשיש הסכמות ובהירות לגבי הכללים, לגבי איך אנחנו רוצים לחנך, מה אנחנו רוצים שיקרה עם הילד שלנו, איך אנחנו רוצים לראות אותו.

רונית בורשטיין: יש הרבה סדנאות של חיזוק, מצד אחד הסמכות ההורים, מצד שני העצמת ההורים, השתלמויות גם ברוב הפדגוגי, גם בתפיסות החינוכית וכולי, כשבעצם הערכים שמנחים את בית הספר שלנו זה יחסי אמון, אהבה, כבוד ושיתוף מתוך אמונה שאם זה יתרחש אנחנו נגיע למצוינות, כשהכלי הכי חשוב זה הקשבה.

דני דנון: אני רוצה לחתוך אותך ברשותך.

דני דנון: אני חושב שאנחנו כולנו התרשמנו מהעבודה המצוינת שאתם עושים פה עם הילדים והתוצאות הטובות.

דני דנון: אני רוצה לעבור לנושא המהותי של בית ספר של 100% יוצאי אתיופיה.

דני דנון: אני אבקש מדר' סולי נתן, מנהלת מחוז מרכז, להתייחס לנושא.

סיגלית בלל יאראק: הילדים נמצאים פה, חלקם בוגרים, חלקם הם בכיתות ו', אולי כדי שנוכל לנהל דיון פתוח יותר, לשמוע אותם ואז להיפרד מהם?

דני דנון: אין שום בעיה.

דני דנון: החבר'ה הנחמדים שאיתנו הם תלמידים היום פה או שהם בוגרים?

מזל שטרית: ארבעה בוגרים והשאר הם תלמידים שלנו, כיתות ה'-ו'.

דני דנון: הגבוהים זה הבוגרים, אני מניח.

דני דנון: אני רוצה לשאול את הבוגרים.

דני דנון: איפה אתה לומד היום?

תלמיד: בישיבת---

דני דנון: והיום כמה תלמידים לא אתיופים בישיבה שאתה לומד היום?

תלמיד: יש הרבה.

דני דנון: מה ההבדל בין ללמוד בבית ספר שכולם יוצאי אתיופיה לאיפה שאתה לומד היום, שיש חלוקה כזו או אחרת?

תלמיד: פה אתה מרגיש כאילו אתה שייך, מרגיש כמו בבית.

תלמיד: זה גם קצת מוזר להיות שונים.

דני דנון: אם היו נותנים לך לבחור היום, איפה שאתה לומד היום, שיהיו כולם רק יוצאי אתיופיה, היית רוצה גם מסגרת כזאת?

דני דנון: או שאתה מעדיף איפה שאתה נמצא היום, שיש ערבוב?

תלמיד: אני רוצה איפה שיש ערבוב, כי שם אתה מכיר אנשים יותר חדשים, אנשים ממוצאים שונים.

דני דנון: איך נקרא המוסד שאתה לומד בו היום?

סיגלית בלל יאראק: ישיבת כפר גנים, זו הישיבה החזקה של פתח תקוה.

דני דנון: יש לך חברים בישיבה שהם לא יוצאי אתיופיה?

דני דנון: שאתה מבלה איתם אחרי צהריים, הולך לבית שלהם והם לבתים שלך?

תלמיד: כן.

דני דנון: בתנועת נוער.

דני דנון: אם היית יכול היום להחליט שבבית הספר הזה יהיו גם תלמידים שהם לא יוצאי אתיופיה, שיהיה פה ערבוב, תסתכל אחורה, לפני שנתיים-שלוש כשלמדת פה והיית פה ושיחקת פה, מה היית מעדיף?

תלמיד: הייתי מעדיף שכולם יבואו מאותה רמה, שכולם יתחילו מנקודה אחת ויום אחד---

דני דנון: אוקי.

דני דנון: יש גם בוגרת?

דני דנון: איפה את לומדת היום?

תלמידה: בישורון.

דני דנון: ואותן שאלות ששאלתי, אם היית צריכה לבחור היום לגבי בית הספר הזה, שהוא יהיה מעורבב, היית ממליצה על זה?

תלמידה: כן, כדי שניפתח יותר מהר, במקום ללכת לשם לחטיבה ולראות שהכל מעורבב ולהתחיל מחדש.

תלמידה: אני הייתי רוצה שביסודי כבר יתחיל.

דני דנון: בבית ספר ישורון יש לך חברות שהן לא יוצאות אתיופיה?

דני דנון: וכשהיית פה החברות שלך היו רק יוצאות אתיופיה.

תלמידה: כן.

דני דנון: עוד מישהו רוצה לומר משהו?

קריאה: רק רציתי לציין שהילדה חן היא כישרון בכינור.

דני דנון: כולם פה כישרון.

דני דנון: יפה מאוד.

סיגלית בלל יאראק: אולי כדאי להתייחס במשפט אחד לפרויקט מצוינות.

דני דנון: אני רוצה לשאול את הילדים, אנחנו כרגע דנים, כמו ששמעתם, אם כדאי שבית הספר הזה יהיה בעתיד מעורבב או שהוא יישאר כמו שהוא היום, עם יוצאי אתיופיה, ואז כשאתם בכיתה ז', כשאתם הולכים לחטיבה... מישהו רוצה להתייחס לנושא הזה?

תלמידה: כשאתה מגיע לחטיבה, אז אתה קצת מתקשה, כי יש פרצופים חדשים, דברים לא מוכרים, דברים קצת שונים, ובאמת יש לך חברים רק מהעדה שלך, וכשאתה שם, אתה צריך להתרגל קצת להתנהג טיפה אחרת ואני חושבת שאם זה יהיה מעורב, אז יהיה לנו יותר קל להתרגל כשנעבור לחטיבה, להתרגל לפרצופים החדשים ויהיה לנו יותר קל להתחבר איתם ולהרגיש לא שונים, ולהרגיש שכולנו שווים, והייתי רוצה גם שלא יהיה רוב של אתיופים ולא יהיה רוב של ישראלים, אלא שיהיה חצי-חצי, שכולם ירגישו שווה.

סיגלית בלל יאראק: משפט לגבי הילדים, לפני שהם הולכים.

סיגלית בלל יאראק: הדסה היא בוגרת תכנית הצטיינות.

סיגלית בלל יאראק: בגלל המציאות שנוצרה במבחני איתור המחוננים הילדים יוצאי אתיופיה לא מצליחים להגיע לשלבים הגבוהים, אם בכלל, ולכן יצרנו פה בעיר פתח תקוה פרויקט ייחודי בקנה מידה ארצי, שנותן מענה לאוכלוסייה מצוינת של ילדים יוצאי אתיופיה בתוך אשכול פיס בצמוד לפרויקט המחוננים הרגיל.

סיגלית בלל יאראק: הדסה היא בוגרת של הפרויקט הזה אבל יש כאן ילדים נוספים שנמצאים בפרויקט ואולי שווה שאחד או שניים יספרו רק מה הם לומדים בתכנית הזאת, מבחינת התכנים, מה התכנית הזאת נותנת לכם, האם היא עוזרת לכם.

דני דנון: לא, אנחנו נוותר על זה.

דני דנון: תודה, אנחנו מעריכים, הפסדתם כבר שעתיים מבית הספר, אז אנחנו לא רוצים שתפסידו עוד זמן, אני רוצה באמת להודות לחבר'ה הצעירים, יישר כח.

דני דנון: דר' נתן, אני רוצה לחזור לעניין שהעלינו, לגבי ה-100% יוצאי אתיופיה וגם איך זה נוצר.

דני דנון: מבחינת אזורי רישום, אנשים בוחרים לא לבוא לפה, כן לבוא לפה?

דני דנון: איך נוצר מצב שהגענו ל-100%?

סולי נתן: ראשית אני רוצה לברך אותך שאתה כאן איתנו ובעצם חולק איתנו שיחה בנושאים ערכיים שקשורים לפרוצדורת שאנחנו תיכף נבהיר אותן, וגם לראש העיר, בוקר טוב, לכל הנוכחים כאן, לאנשי משרד החינוך.

סולי נתן: בית הספר ממלכתי דתי 'נר עציון', נמצא בתוך שכונה והוא מאכלס את ילדי השכונה.

סולי נתן: את אזורי הרישום בכל המדינה קובעת הרשות ובדרך כלל בית הספר ממוקם באזור רישום.

יצחק וקנין: ביסודי.

סולי נתן: ביסודי, אנחנו מדברים עכשיו רק על 'נר עציון'.

סולי נתן: התלמידים שמגיעים ל'נר עציון' הם רק מהשכונה שהיא אזור הרישום וגרים בשכנות.

סולי נתן: בשנת הלימודים החולפת, לפני כשנתיים, אני אומרת את זה במאמר סגור ואני אחזור לעניין של 'נר עציון', בעצם החל איזה שהוא עידן חדש בפתח תקוה, כששר החינוך שלנו בעצם כפה על בתי הספר המוכרים שאינם רשמיים לקבל את התלמידים העולים מאתיופיה וגם להשתתף בקליטתם במדינת ישראל, במסגרת מערכת החינוך במדינת ישראל, וזאת פריצת דרך מאוד רצינית.

סולי נתן: יחד עם זאת, גם במפגש שקיימנו אצל שר החינוך עם אנשי פתח תקוה, מהרשות המקומית אבל בתיאום עם ראש העיר, אנחנו הבהרנו שאנחנו עושים מספר מהלכים בעניין הזה.

סולי נתן: ראשית אפשרנו לכל תלמיד שאזור הרישום שלו בסביבות 'נר עציון', אם הוא רוצה ללמוד בבית ספר ממלכתי, הוא רשאי לעשות זאת והוא גם יכול לבחור כל אחד מבתי הספר הממלכתיים בעיר.

סולי נתן: הדבר השני שאמרנו, לא יבואו ולא יגיעו לבית הספר 'נר עציון' תלמידים שהם מחוץ לאזור הרישום והם עולי אתיופיה, כי בזמנו היה מצב כזה שהגיעו מבחוץ, מחוץ לאזור השכונה.

סולי נתן: הדבר השלישי שדיברנו, שתלמידים שמבקשים העברות נוספות לבתי ספר ממלכתיים דתיים מחוץ לאזור הרישום יגישו בקשה בפני ועדה שקמה ברשות המקומית ושיש בה גם נציגים של המחוז, מפקחים גם מהממלכתי דתי וגם מהממלכתי והוועדה הזאת בוחנת כל בקשה ובקשה ופועלת בהתאם למה שצריך לפעול.

סולי נתן: זאת אומרת אני מדברת על שני מעגלים, מעגל אחד, מעגל עירוני, שאכן המוכר שאינו רשמי השתתף בקליטתם של התלמידים בשנת הלימודים החולפת.

סולי נתן: כבר התחלנו את העניין הזה, כפי שאמרתי, ביוזמתו של שר החינוך.

סולי נתן: הנושא השני זה פתיחת האפשרויות בפני תלמידים שגרים פה בשכונה ורוצים ללמוד במקומות אחרים.

סולי נתן: אבל אתה מבין, חבר הכנסת דנון, שהמבנה של הרישום במדינת ישראל בחינוך היסודי הוא כזה שבית ספר שממוקם בשכונה או באזור הוא ממופה על ידי הרשות המקומית ואלה התלמידים שלומדים בו.

סולי נתן: בשכונה הזאת התלמידים הם תלמידים יוצאי אתיופיה ובאופן טבעי נוצר מצב---

דני דנון: אבל בשכונה הזאת כמה אחוז יוצאי אתיופיה?

סולי נתן: הממלכתי דתי?

סולי נתן: בעניין הזה תעזור לי הרשות.

רמי הופנברג: כמעט כל מי שהורה לילדים בשכונה הזאת הוא יוצא אתיופיה.

רמי הופנברג: זאת אומרת החלקים הוותיקים יותר הם אוכלוסייה מבוגרת יותר.

רמי הופנברג: מה שקרה פה וקרה בעוד מקומות בארץ, לצערי, זה שבגלל האופי של המשכנתאות ויכולת הרכישה וכל הדברים שבטח הוועדה מודעת להם, עולי אתיופיה מגיעים רק לחלקים החלשים של שכונות השיקום ואז נוצר פה ריכוז גדול בשכונה של יוצאי אתיופיה.

רמי הופנברג: הוא קיים גם במקומות אחרים ובשכונות שיקום אחרות, רק שם אלה שכונות קטנות יותר עם אזורי רישום רחבים יותר, אז זה נטמע קצת במקומות אחרים.

רמי הופנברג: אבל גם שם, למשל עולים שהגיעו לעמישב, הם ברובם גרים באיזה פינה ישנה וחלשה של השכונה, רק שם זו שכונה מאוד גדולה שגדלה באחרונה, הנסיבות הן שונות.

רמי הופנברג: פה בשכונה כמעט כל מי שהוא הורה לילדים...

רמי הופנברג: עכשיו, יש קבוצות מסוימות של הורים לילדים, זאת אומרת משפחות עדיין צעירות שיש להם ילדים בגיל בית ספר יסודי שהם לא יוצאי אתיופיה, הם ברובם, אנחנו כמובן לא נותנים למישהו להירשם מחוץ לאזור הרישום, אבל הם רצו ל...

רמי הופנברג: זה לא כמות גדולה, כי אין פה כמות גדולה כבר, אבל הם הלכו בעיקר למוכר שאינו רשמי, בתי ספר של ש"ס, בתי ספר של אחרים, שקיימים בפתח תקוה ומיועדים לאוכלוסיות גם מסורתיות ולא רק לאוכלוסיות דתיות, ושמה זה על אזורי והרישום הוא למי שרוצה וזה כמובן לא בשליטה של הרשות.

סולי נתן: זאת תשובתי.

סולי נתן: זאת אומרת זה עניין היסטורי של מה שנקרא התיישבות בתוך השכונה הזאת.

דני דנון: קיימתם דיונים במשרד ברמה של---

סולי נתן: קיימנו הרבה מאוד דיונים במשרד.

דני דנון: אני אשים את זה על השולחן, ברמה של לפרק את בית הספר או לעשות מהלכים.

דני דנון: זו לא עמדתי כרגע, אני כרגע מקשיב, אבל קיימתם דיונים לראות---

סולי נתן: אנחנו מקיימים המון דיונים וחושבים איך להיטיב בדרך הטובה ביותר עם התלמידים שלנו.

סולי נתן: אתה ראית את מה שהמנהלת הסבירה לך, היועצת, אתה גם תבקר תיכף בכיתות ותפגוש את הילדים, את החתירה למצוינות.

סולי נתן: בית הספר ומשרד החינוך יחד עם הרשות נותן מעטפת רצינית ביותר לתלמידים הללו, שאני לא בטוחה שכשהם יהיו מפוזרים במרחבים גדולים שמספרם קטן, הם יוכלו לקבל זאת.

דני דנון: יש בארץ עוד מקרים כאלה של 100%?

סולי נתן: לא, אין 100%.

קריאה: בנתניה יש.

דני דנון: אני לא יודע אם בנתניה זה 100%, אבל דר' נתן יודעת יותר טוב מאיתנו.

סיגלית בלל יאראק: ברשותך אולי כדאי לשמוע כמה הורים?

סולי נתן: לא, תני לי רגע לענות.

סולי נתן: יש מקומות כאלה ואנחנו גם איתם מנהלים דיאלוג ורואים כיצד אנחנו מיטיבים עם התלמידים.

סולי נתן: תראו, אלה אזורי רישום, ההורים קנו את הדירות לא מפני שאנחנו ביקשנו מהם לקנות את הדירות האלה, זה מה שהתאפשר להם ואז נוצרו באופן טבעי שכונות כאלה.

סולי נתן: אז יש לנו בנתניה בית ספר שהצלחנו אכן לסגור אותו בשנת הלימודים החולפת, בלוד, ויש לנו בבאר יעקב.

דני דנון: מה עשיתם בלוד?

סולי נתן: אני אומר לך מה היה בלוד.

סולי נתן: בלוד זה היה בית ספר ממלכתי, בית ספר שבשכנות לו היו בתי ספר נוספים שמספר עולי אתיופיה היה כמובן קטן מ-100%, מסיבות שונות, מזה שגם בית הספר לא היה במיטבו, ולא היינו מרוצים מההישגים שלו, פעלנו כך שהתלמידים יבחרו היכן ללמוד עם סגירתו של בית הספר.

סולי נתן: אנחנו עשינו זאת יחד עם ההורים, אבל אני אומרת לך שוב, לא היינו מרוצים מדרך ההתנהלות של בית הספר ומהישגי בית הספר.

סולי נתן: אז כשיש מצב כזה, פעלנו כולנו יחד, יחד עם הקהילה כמובן, עם הפיקוח והרשות, ואפשרנו להם ללמוד בבתי ספר סמוכים ומי שרצה ללמוד בבית ספר אחר, לא סמוך, אפשרנו לכולם.

סולי נתן: אנחנו עוקבים אחרי התלמידים, באופן טבעי כדי לקלוט אותם גם נתנו משאבים לבתי הספר שקיבלו תלמידים במספר גדול יותר ואנחנו ממשיכים לעקוב אחרי מה שקורה בבתי הספר הללו ורואים את אופן הקליטה שלהם ותומכים בבתי הספר.

סולי נתן: אבל אני שוב רוצה לחזור ולומר, עבור הפרוטוקול, לא היינו מרוצים מדרך ההתנהלות של בית הספר.

סולי נתן: אנחנו לא הגענו שם להישגים שהיינו מרוצים מהם ולכן פעלנו נחרצות.

סולי נתן: אם שאלת אותי עוד, אז יש עוד שניים.

קריאה: אז אתם כן מרוצים.

סולי נתן: כן, אנחנו כן מרוצים, זה ברור.

סולי נתן: בזה פתחתי ואמרתי.

קריאה: יש לנו פה גם מוועד ההורים של בית הספר.

דני דנון: נשמע אותם.

סולי נתן: זה לא משנה כרגע, אנחנו בכל מקום פועלים לגופו של עניין כפי שאתה מבין, חבר הכנסת דנון.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חבר מועצת העיר, מר איציק עובדיה.

איציק עובדיה: אדוני, חבר הכנסת דני דנון, אני יודע שאתה פועל רבות למען הקליטה, לא רק של האתיופים, גם הקליטה בכלל, אני שמח שבאת לפה, אני מכיר אותך שנים רבות ואני יודע גם שכשאתה לוקח נושא, אתה יורד לעומק ויש לך תוצאות, יש לך קבלות, אז אני שמח שהישיבה הזאת מתקיימת.

איציק עובדיה: אני הייתי במספר ישיבות כאלה במסגרת התפקיד שלי, גם כסגן ראש העיר וגם כחבר מועצה ולצערי הרב לא השתנה כלום, אבל אני סמוך ובטוח שאתה תיקח את העניינים ותזיז אותם כמו שצריך.

איציק עובדיה: הבעיה מתחילה בגני הילדים, רבותיי.

איציק עובדיה: אנחנו יודעים שישנם שני גני ילדים בעמישב ומר רמי הופנברג הציג את הבעיה שמבחינת המענקים שמקבלים האתיופים, הם לא מספיקים בכדי לקנות בתים בשכונות חדשות ו---

דני דנון: העיר סגורה היום, מבחינת המענקים, נכון?

קריאות: לא.

דני דנון: רק שכונות מסוימות.

איציק עובדיה: העיר פתח תקוה קולטת עלייה.

איציק עובדיה: אני, לשמחתי, נולדתי בארץ ישראל אבל הוריי הגיעו מעירק ואני הייתי חלק מבית ספר אינטגרטיבי ואני שמח מאוד שכשאני למדתי בבית ספר יסודי זה הצליח כל כך שרוב בית הספר הוציא אנשים מאוד חכמים וטובים ומצליחים ואני חושב שאנחנו צריכים להתחיל את העניין הזה, יחד עם משרד החינוך ומשרד הקליטה ולחבר את שני הדברים האלה ולהתחיל מגן הילדים.

איציק עובדיה: רבותיי, לא ייתכן שלפתח תקוה ישנם שני גני ילדים שרובם ככולם יוצאי אתיופיה.

איציק עובדיה: זה מתחיל משם, אל תתחילו בישיבות ובי"ב או בבית הספר היסודי, תתחילו בגן הילדים.

דני דנון: איפה הגנים?

דני דנון: בעמישב וביוספטל?

איציק עובדיה: כן, זו שכונה מפתח תקוה, לא רחוק מפה.

איציק עובדיה: אני נולדתי בעמישב, קשה לי לראות את הדברים האלה ואני חס וחלילה לא רוצה לומר---

דני דנון: יש גנים שהם 100% יוצאי אתיופיה?

אבי בן חיים: רק צריך לציין שזה לפי אזורי מיפוי וזה מתוך 300 גני ילדים.

מיכל אונגר: אני מבקשת, אני מנהלת הגנים---

איציק עובדיה: עם כל הכבוד לך, זה לא מכובד, תני לי לסיים בבקשה.

דני דנון: בבקשה, איציק, יש לי שאלה, יש גני ילדים שהם 100% יוצאי אתיופיה?

איציק עובדיה: אני לא יודע אם זה 100%, אבל התופעה הזאת התחילה בשני גני ילדים.

איציק עובדיה: אני ניזון מעיתונות ומידיעה ששאלתי מספר אנשי מקצוע.

איציק עובדיה: זו בעיה רצינית, אני חושב שהעניין הוא.

איציק עובדיה: ..

איציק עובדיה: אני מברך את המנהלת, אני מכיר אותה, הייתי פה הרבה פעמים, יוצאים מפה תלמידים מצוינים, אבל, רבותיי, מדוע שאנחנו נבוא ונשב פה ונתפלא מדוע יש אתיופים שהם מצוינים?

איציק עובדיה: להיפך, זה לא דבר שהוא חריג.

איציק עובדיה: כשיש קצין אתיופי סגן אלוף, אז כולם 'וואלה, אתיופי נהיה סגן אלוף'.

איציק עובדיה: רבותיי, ההתייחסות שלנו לא נכונה, אנחנו צריכים לקחת אותם, כמו שאני חוזר ואומר, מגן הילדים ויחד עם שר החינוך, ואני בטוח שחבר הכנסת דנון, אתה תעשה עבודה, ואני חושב שמפה צריך לקחת את זה לכנסת או לכל המקומות שצריכים לתת את הדעת על זה וזה שיש פה בפתח תקוה עדיין בית ספר שהוא 100% אתיופים---

אבי בן חיים: לא בית ספר.

איציק עובדיה: בית הספר הזה, הוא 100% אתיופים, הוא בית ספר.

איציק עובדיה: אז אני מבקש ממך, אדוני, ואני מוכן לעזור ככל שתרצה, מתי שאתה צריך אותי, איפה שצריך אני מגיע, אם צריך לובי לעשות, אתה מכיר אותי שאני יודע לעשות את העבודה, בבקשה, אני נרתם לנושא הזה ואני רוצה שהנושא הזה יימחק פעם אחת ולתמיד.

איציק עובדיה: תודה.

אבי בן חיים: איציק, אני חושב שכשנותנים תמונה, צריך לתת תמונה מלאה ומקיפה.

איציק עובדיה: זאת התמונה שלי.

איציק עובדיה: לא ליפות את ה---

מוטי זפט: כשהאופוזיציה תהיה בעירייה---

אבי בן חיים: מוטי, למה להיכנס ל…

מוטי זפט: ואתה חלק מהבעיה, אם אתה מציג אותה ככה, תשים את הכל על השולחן.

אבי בן חיים: כשנותנים תמונה, צריך לתת תמונה מלאה.

אבי בן חיים: אחד, צריך לבוא ולציין שבפתח תקוה קודם כל קיימים למעלה מ-300 גני ילדים, אז נתת דוגמה על שני גנים.

אבי בן חיים: זה אחת.

אבי בן חיים: שתיים, גם גנים, מה לעשות, משבצים לפי אזורי מיפוי ורישום.

אבי בן חיים: שלוש, צריך להבין שבפתח תקוה, אם מסתכלים קצת בהבנה יותר מקרו כלכלית, בתוך תקציב העירייה בפתח תקוה למעלה מ-18 מיליון שקל מתוקצבים רק על המגזר האתיופי ואם באים ומנתחים את זה, מה שנקרא תקציב לילד אתיופי עולה---

דני דנון: זה תקציב העירייה או תקציבים---

אבי בן חיים: לא, 11 מיליון מתקציב העירייה ו-7 מיליון ממקורות חוץ, גם מקליטה וכאלה.

אבי בן חיים: אבל 18 מיליון שקלים שאם עושים פרופורציונלית בתוך תקציב החינוך, לכל ילד אחר שמקבל, אז עובדתית ילד עולה אתיופי מקבל יותר כסף מכל ילד אחר.

אבי בן חיים: אז אי אפשר להציג את זה באיזה שהיא צורה כאילו כביכול ולכאורה מגמתית הרשות לא משקיעה.

אבי בן חיים: אני מזמין את ועדת הקליטה---

דני דנון: הוא לא אמר את זה.

איציק עובדיה: אני לא אמרתי את זה, בבקשה, ואל---

אבי בן חיים: אני מזמין את ועדת הקליטה ואני הייתי מאוד מאוד שמח שוועדת הקליטה תלך ותבדוק מה קורה בכל הרשויות בארץ, ושאחרי זה תעשה השוואה למול פתח תקוה ובואו נראה איפה משקיעים יותר.

איציק עובדיה: תשקיע עוד 100 מיליון, זה לא יעזור, הבעיה היא אותה בעיה.

דני דנון: מנהלת הגנים תיכף תשיב, רק לפני זה, נציג המשטרה צריך לצאת, אז לפני שהוא יוצא.

אלון אסור: אני אגיד רק ככה.

אלון אסור: קודם כל מבחינת פשיעה באופן כללי, יש ירידה לאורך שנים בעיר פתח תקוה בכל המגזרים ובכל התחומים, זאת אומרת גם רכוש וגם אלימות, ומה שאתם רק יכולים לחשוב עליו, וזה נכון גם לגבי השכונות האלה.

אלון אסור: צריך לומר כך, כשאנחנו עושים ניתוח של הפשיעה, אנחנו לא יכולים להגיד שבקרב הקהילה יש לנו בעיה.

אלון אסור: לא יכולים להגיד את זה.

אלון אסור: מה שאנחנו כן יכולים להגיד זה שיש לנו בעיה מסוג אחר, שזה אמון, שאנחנו עכשיו עובדים לפתח אותו ולייצר אותו.

אלון אסור: זאת אומרת רמת האמון של הקהילה מולנו, כמדינה, אנחנו המדינה---

קריאה: גם מול החינוך זה בעייתי.

אלון אסור: אני מדבר כרגע על המשטרה.

אלון אסור: זה משהו שאנחנו זיהינו כפער וזה משהו שאנחנו עובדים עליו בצורה מאוד מאוד רצינית יחד עם הרשות המקומית ופרויקטים, ויושב פה שלום קוטלר, המנהל הכללי וראש העיר ואחרים, וכמובן וורקה ממוקד הקליטה ואחרים שאנחנו עובדים איתם.

אלון אסור: כלומר אם אני צריך לומר כרגע אם יש בפתח תקוה בעיית פשיעה בקרב העדה, ביחס למגזרים אחרים, חד משמעית לא.

אלון אסור: השכונות גם לא מייצרות לנו בעיה, הבעיות שלנו הן לא כאן ולא שאין פשיעה, יש, אבל זאת לא הבעיה.

אלון אסור: יחד עם זה, יש הרבה מאוד מה לעשות פה, כדי שלא תהיה לנו בעיה בעתיד.

אלון אסור: זה מה שנתבקשתי לומר.

דני דנון: תודה.

דני דנון: האחראית על הגנים, את רוצה לענות.

מיכל אונגר: לפתחנו יש הורים שמעוניינים ואנחנו הצענו להורים בעמישב ובמקומות אחרים, זה לא רק שני גנים, יש יותר גני ילדים, הצענו להורים כל פעם הצעות, 'בואו, אתם יכולים ללכת לכל גן שתרצו'.

דני דנון: כולל הסעות?

מיכל אונגר: כן, כולל הסעות.

מיכל אונגר: ההורים, יוצאי העדה, לא מעוניינים להסיע את ילדם ואני מבינה אותם.

מיכל אונגר: בגיל 3, 4, 5 הורה לא מעוניין לשים את הילד שלו בתוך אוטובוס או מיניבוס או כל היסע שנתנה העירייה להסיע אותו למקום אחר.

דני דנון: אני אגיד לך משהו, היה פיילוט בראשון לציון והם לקחו החלטה ערכית, השקיעו בהסעות והם עשו פעולות הסברה עם ההורים והפיילוט מצליח, לאט לאט רואים שבגנים הם מצליחים להסיע ילדים למקומות אחרים.

מיכל אונגר: אז אנחנו עושים את זה בכל מקום שמתאפשר.

מיכל אונגר: בעזרת ה' בשנת הלימודים הבאה בשני הגנים שהזכיר חבר המועצה, אנחנו עובדים על זה כבר עכשיו במינהל החינוך ובאגף גני הילדים, לפזר את הילדים.

מיכל אונגר: מספר הילדים שאפשר לפזר אותם בגני הילדים בשכונת עמישב, ברגע שזה מתאפשר ויש הסכמה של ההורים, אנחנו עושים את זה ועושים את זה בכל השכונות.

מיכל אונגר: זה לא רק בעמישב.

מיכל אונגר: מה לעשות, גן ילדים אסור להרחיק יותר מדי, יש גם עניין של הורה שלא מעוניין.

מיכל אונגר: אנחנו פותחים בפני ההורים את כל האפשרויות, כולל ממלכתי, כמו שקיים בבתי הספר, אותו דבר בגני הילדים, לכל מקום שההורים רוצים אנחנו פותחים בפניהם את האפשרות.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חבר המועצה, גנאדי בורשבסקי.

גנאדי בורשבסקי: קודם כל תרשו לי, אני מחזק את דבריו של חברנו, איציק עובדיה.

גנאדי בורשבסקי: אין כאן אופוזיציה וקואליציה, כולנו ביחד, אבל רצינו להתייחס גם לדברים של דר' סולי נתן, מנהלת המחוז.

גנאדי בורשבסקי: בפתיח היא אמרה שאזור הרישום---

יצחק וקנין: שמת לב לעברית שלו?

קריאה: זה השתפר בעירייה?

קריאה: אתה דואג לשפר לו את העברית?

גנאדי בורשבסקי: בדבריה היא אמרה שאזור הרישום זה פררוגטיבה של העירייה כרשות.

גנאדי בורשבסקי: כאן, לא רחוק, בערך קילומטר שניים מכאן יש עוד בית ספר אחד יסודי ושמו גורדון, בטח שמעת עליו, בית הספר כולו 100%, כמו כאן בדיוק, לא יוצאי חבר העמים, אבל ההורים שלהם כן הגיעו מחבר העמים.

גנאדי בורשבסקי: זאת אומרת 80%-90% נולדו בארץ, אבל מינהל החינוך דואג לשייך אותם לחבר העמים, לרוסים, כמו שאומרים.

גנאדי בורשבסקי: שם פשוט לא קיים אזור רישום, לא קיים.

גנאדי בורשבסקי: אתה פותח חוברת של אזורי רישום, אין גורדון, יש שני בתי ספר, עין גנים ושמעוני, שמתוך בתי הספר האלה אפשר להירשם גם לגורדון.

גנאדי בורשבסקי: אני לא רוצה כאן להרחיב לגבי גורדון, אני גם מציע לך לעשות את הישיבה הבאה של ועדת הקליטה, באותו פורום, גם בבית ספר גורדון ולהשוות את שני דברים.

גנאדי בורשבסקי: וכמו שאמר איציק, הכל טוב ויפה שיש סגן אלוף בצבא אתיופי וזה, אבל רצינו גם לשמוע את הנתונים, לא רק את הדברים הטובים, גם את כל השאר.

גנאדי בורשבסקי: למשל מה שאמר כבוד הרב, הוא הלך, 11 תלמידים יש בוגרים של בית ספר 'נר עציון' ואף אחד לא שאל אותו והוא לא אמר כמה יש בבתי ספר אחרים.

גנאדי בורשבסקי: אני חושב שאין בכלל.

קריאה: לא נכון.

גנאדי בורשבסקי: הוא לא אמר.

דני דנון: אתה שאלת שאלה טובה ואתה מקבל תשובה עליה.

גנאדי בורשבסקי: צריך גם להשוות.

גנאדי בורשבסקי: ועוד דבר קטן, שאף אחד לא אמר כאן כמה סך הכל הגיעו עולים מאתיופיה ממבצע שלמה ב-87', אם אני לא טועה, הסך הכל פחות מ-5,000 נפשות הגיעו.

דני דנון: לפי הנתונים שיש לנו יש בפתח תקוה היום 3,683.

גנאדי בורשבסקי: אמרתי עד 5,000 גג, הכפלתי את הכמות---

קריאה: 5,000 נפשות.

דני דנון: לא, עולים, אבל אלה עולים שעלו מ-1989, לאו דווקא יוצאי אתיופיה.

גנאדי בורשבסקי: וגם אף אחד לא שאל כמה תלמידים, אלה שהגיעו עכשיו, ממש בשנים האחרונות.

גנאדי בורשבסקי: אז כל הדיון הזה, קודם כל באמת אין ספק שיש כאן גם השקעה אדירה, אני רואה לפי בית הספר, לא הייתי כאן הרבה זמן, וגם לפי הנתונים, אז חשוב גם להשוות את כל הדברים האלה.

גנאדי בורשבסקי: אז אני מציע לך עוד פעם לעשות שם דיון ואחרי זה לעשות את שני הדברים ביחד, להשוות בין שני הדברים.

דני דנון: בוא נקבל תשובה רגע, בשנת הלימודים הקודמת, הפיזור של הבוגרים, לאיזה מסגרות הם הלכו?

דני דנון: מישהו יכול לתת לנו את הנתונים?

שרה נעמן: אני אחראית על החינוך הדתי במחוז מרכז.

שרה נעמן: אני יכולה להגיד שהייתי בבית הספר בתקופה האחרונה ונכנסתי לכיתה ו'.

שרה נעמן: שאלתי 'לאן אתם ממשיכים בשנה הבאה', זו תקופת הרישום פחות או יותר, ואני הופתעתי, כי הייתי בטוחה שאני אמצא חלק גדול שיגיד שהוא הולך לכפר הנוער של אמי"ת שנמצא על יד הישיבה שהרב דיבר, שזה בכל זאת מאפיינים של כפר נוער.

שרה נעמן: יש קבוצה של ילדים שהולכת לשי פירון, לכן זה לא נכון שלא הולכים לישיבה חזקה מאוד.

שרה נעמן: יש קבוצה גדולה מאוד של בנות שהולכת לישורון, היינו גם בישורון וראינו שם שבכיתה ז'---

גנאדי בורשבסקי: לא הקשבת לשאלה שלי.

רונית בורשטיין: בשנה שעברה, שנת תש"ע, מתוך 25 בנים, כמו שאמרנו, 11 הלכו לישיבה התיכונית החדשה, 2 הלכו לישיבה תיכונית כפר גנים, 5 הלכו לכפר הנוער אמי"ת, 4 הלכו ל'אורו נלך', 1 הלך לישיבה תיכונית נחלים.

דני דנון: והבנות?

רונית בורשטיין: הבנות.

רונית בורשטיין: 25 בנות, מתוכן 17 בנות הלכו לישורון, 2 הלכו לרוני, לכפר הנוער אמי"ת הלכו 4, פיינשטיין הלכו 2 ו-1 הלכה ל---

גנאדי בורשבסקי: לא זה מה ששאלתי.

גנאדי בורשבסקי: שאלתי על בית הספר שעליו כבוד הרב דיבר, כמה יש עוד בוגרים של בתי ספר אחרים יוצאי אתיופיה, זה מה ששאלתי, שיהיה עם מה להשוות.

דני דנון: ברור.

סולי נתן: נתון מעניין שאני רוצה לומר, חבר הכנסת דנון, אני חושבת שהוא יעניין אותך.

סולי נתן: אני קיבלתי את רשימת התלמידים עולי אתיופיה בחינוך היסודי שלומדים בחינוך הממלכתי ומספרם מתקרב לכל סכום התלמידים שלומדים ב'נר עציון'.

סולי נתן: זאת אומרת יותר מ-250 תלמידים יוצאי אתיופיה בחינוך היסודי לומדים בממלכתי היום, מפני שאפשרנו להם ללמוד שם.

סולי נתן: אז אתה מבין שיש מגמה חיובית, וזה יחד עם שר החינוך שהנושא הזה מאוד מאוד קרוב אליו והוא רגיש לזה.

סולי נתן: עשינו ביחד חשיבה בעניין ואחד הרעיונות היה לפתוח את השורות והנה זה הנתון שיש לי בשנה הזאת.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חבר מועצת העיר, עורך דין חיים בשארי.

חיים בשארי: יש שני תחומים בחיים שאם אתה לא חושב הפוך כל הזמן ואתה לא מהפכן, אתה נכשל, אחד זה בצבא והשני זה בחינוך, ועם כל הכבוד הדיון הזה לדעתי הסתיים לפני 20 דקות ברגע שהילדים האלה אמרו מפורשות שהם רוצים להיות מעורבים.

חיים בשארי: אני מכיר את זה מישיבת שי פרון, יש לי שלושה ילדים שלמדו שם, אחד סיים ושניים בתהליך, ואני כל הזמן מקפיד גם שיהיו להם חברים אתיופים וגם תמיד לדבר איתם, לשאול אותם, 'מה אתם רוצים?', והם אומרים כל הזמן, אנחנו רוצים להיות מעורבים, ובזה הדיון הסתיים.

חיים בשארי: יש מושג משפטי שבית משפט פוסק הלכות רק לאורו, טובת הילד, מה טובת הילד, והשאלה פשוטה מה טובת הילד, מה שהוא רוצה.

חיים בשארי: כשהורים מתגרשים, השופט שואל את הילד, 'מה אתה רוצה?

חיים בשארי: רוצה אמא או רוצה אבא?

חיים בשארי: ' הוא אומר 'אמא', אומר אמא, נותן עדיפות לאמא תמיד, אבל אם אומר 'אבא', הילד הולך לאבא.

חיים בשארי: ואני חושב שהילדים האלה זה מה שהם רוצים.

חיים בשארי: השיטה של מינהל החינוך בעירייה, שאני לא פוסל אותה, ואני חייב להגיד, יש פה דברים נפלאים בבית הספר הזה, אני מכיר את היועצת, מכיר את הסגנית, מכיר את כולם, עושים פה מלאכת קודש חד משמעית, זה לא סותר, מצילים ילד שנה אחר שנה, זה לא סותר, אבל עדיין זו שיטה של כיבוי שרפות, שיטה שאומרת בואו נפתור את הבעיה בהדחקה.

חיים בשארי: זה לא הפתרון.

חיים בשארי: הפתרון זה הדבר האמיתי, מה שהילד רוצה, איך אתה משלב אותו, איך אתה שם אותו, איך הוא מרגיש את עצמו.

חיים בשארי: תמיד הייתי אומר לילדים, 'אתם תהיו רופאים, תהיה טייסים', זה המבחן האמיתי, איך הילדים יגיעו לטופ.

חיים בשארי: לצערי הרב, עם כל ההשקעה, אני לא בטוח, הם צריכים תמיד מודל לחיקוי.

חיים בשארי: כשהם רואים מודל לחיקוי, אז גם הוא יהיה טייס, גם הוא יהיה רופא, ולצערי הרב המודל לחיקוי פה לא קיים, זאת עובדה.

חיים בשארי: רק בדרך של ערבוב אתה יכול להגיע לדרך הנכונה.

חיים בשארי: אני חושב ששילבתי בין העשייה האמיתית של בית הספר לבין התכנית העתידית.

חיים בשארי: אני גם אתמול אמרתי לאחד מראשי החינוך בארץ, 'אני רוצה לסגור את בית הספר', אבל החכמה לא לסגור אותו היום, זה לא תהליך של עכשיו, אלא צריך ליצור תהליך חכם, משלב, ולהביא תוצאות.

דני דנון: תודה.

דני דנון: יש פסיקה של בית המשפט העליון, חיים, כמשפטן אתה יודע זאת, שקבע שאין נפרד אבל שווה, זו פסיקה מפורסמת.

דני דנון: אי אפשר שיהיה נפרד אבל שווה, אם זה שווה, אז הכל ביחד.

דני דנון: עורך דין יצחק דסה, המנהל הכללי של דבקה.

יצחק כהן: קודם כל אני מודה ליושב ראש הוועדה.

יצחק כהן: אני חושב שהרעיון הזה של לעשות אצטדיונים מסביב לערים מוסיף הרבה לדיונים עצמם, ואני מודה לך על הישיבה הזאת.

יצחק כהן: אני רוצה לעשות את הדיון טיפה שונה, כי אני חושב שהבעיה המרכזית שלנו, גם של אנשי מערכת החינוך וגם של משרד החינוך עצמו, בתפיסה המקובעת שאתיופי שווה חלש, אתיופי שווה כישלון.

יצחק כהן: צריך למחוק את זה, כי ברגע שאנחנו נתייחס לילדים כילדים פוטנציאליים שיכולים להגיע להישגים, הדיון יהיה שונה לגמרי.

יצחק כהן: נכון שהמצב האידיאלי הוא שמערכת החינוך וגם מחלקת החינוך ברשויות ידאגו לכך שהחריגה באזור הרישום שנקבע במשרד החינוך יושם גם ברשויות המקומיות.

יצחק כהן: הרי אתם יכולים לחרוג, תחרגו ותשבצו את הילדים בשיעורים סבירים.

יצחק כהן: נכון שהדבר הזה חייב להיעשות בתיאום עם ההורים, ברגע שאתם תשבצו את הילדים האלה בצורה מווסתת, אז למעשה התוצאה תהיה תוצאה טובה מאוד.

יצחק כהן: הבעיה היא כזאת, צריך להודות בזה, הבעיה בהורים, לא רק בפקידים ובעובדים.

יצחק כהן: יש בעיה היום של הורים שאינם יוצאי אתיופיה שחושבים שאם ילדיהם לומדים עם ילדים יוצאי אתיופיה, רמת בית הספר יורדת ולא מעט הורים מוציאים את ילדיהם מאותו בית ספר ומעבירים אותו לבית ספר אחר.

יצחק כהן: הדרך להילחם בזה היא קודם כל להפסיק את הסטיגמות, כי אנחנו עושים עוול כפול לילדים, מצד אחד אנחנו אומרים, אוקי, בית ספר שיש בו ילדים יוצאי אתיופיה הוא בית ספר נחות---

דני דנון: איציק, אני רוצה לחתוך אותך.

דני דנון: אם אתם הייתם מחליטים בדבקה אם לפרק את בית הספר כן או לא, מה הייתם מחליטים?

יצחק כהן: העמדה שלי לא לפרק את בית הספר ואני אומר למה.

יצחק כהן: סליחה שאני משתמש במונחים בוטים, אבל נמאס לי לרדוף אחרי לְבָנִים.

יצחק כהן: כשאני למדתי בבית ספר באתיופיה לא היו לבנים, והרמה שלי לא ירדה בגלל שלמדתי בבית ספר בנפרד.

יצחק כהן: יחד עם זה, אני יוצא נגד מדיניות מכוונת שגם לא משקיעה, לעשות את הוויסות מראש.

יצחק כהן: הבעיה היא לא הילדים, הבעיה היא רמת ההוראה, הבעיה היא היכולת שלהם להשקיע, היכולת של הילד היא תלוית נסיבות ואמצעים ולא מוצא.

יצחק כהן: המסר שאני אעביר לילדים ברגע שאני סוגר בית ספר מקומי, אני מעביר מסר לילדים שגרים בשכונה שהם לא שווים ולכן סוגרים את בית הספר.

יצחק כהן: אני בעד לחלק את בית הספר, להגביה את רמת ההוראה ואני לא בטוח למשל שבבית הספר הזה יש מורים אתיופים.

יצחק כהן: משרד החינוך, קודם כל תשקיעו במורים אתיופים, תשקיעו, כי אם אתם רוצים להילחם נגד סטיגמות, נגד הדעה והתפיסה של ההורים שאתיופים אינם שווים, זה בזה שתכניסו מורים יוצאי אתיופיה בבתי הספר שגם אין אתיופים שם.

יצחק כהן: אני כן הייתי רוצה לראות שיש פה מורה, לא רק מגשר חינוכי, מורה.

יצחק כהן: ובהחלט כן הייתי מבקש מיושב ראש הוועדה גם לראות אם אפשר לעשות דיון משותף עם ועדת החינוך בכנסת ולחשוב איך קודם כל בונים מנגנון שהתפקיד שלו זה לפקח שחוק התלמיד ואיסור האפליה מיושם, ושגם הרשויות המקומיות עושות שימוש מושכל בסמכות שיש להן לפזר את הילדים בצורה הוגנת.

דני דנון: לגבי העניין של מורה אתיופי, ביום שני, בלי נדר, נעביר חוק בכנסת לגבי שילוב יוצאי אתיופיה במגזר הציבורי, שזה יחייב גם את העיריות, אדוני ראש העיר, וגם את המוסדות שהם נתמכים, להעסיק יוצאי אתיופיה שכמובן עומדים בקריטריונים ויש רבים כאלה.

חיים בשארי: בתגובה לבחור, הוא טוען הילדים צריכים להשתלב.

חיים בשארי: הרי לפי מה ששמענו פה כולם ילדים טובים, כולם מצטיינים, כלומר אין שום בעיה, הם לא שונים מכולם.

חיים בשארי: קל להם להשתלב בעצם.

דני דנון: מוטי לוי, יושב ראש ועד השכונה, בבקשה.

דני דנון: יש יושב ראש ועד הורים נבחר?

דני דנון: נשמע את היושב ראש.

דני דנון: מוטי, בבקשה.

מוטי לוי: בזמנו בתהליך השיקום חיברו את דדו עם יוספטל, סדר גודל של 320 משפחות יוצאי אתיופיה.

מוטי לוי: זאת אומרת זה למעשה המסה שנמצאת היום בבית הספר וכמה עובדות.

מוטי לוי: אני מלווה את בית הספר הזה ב-25 השנים האחרונות, עוד כשמנהלת המחוז היתה מפקחת והיו שני מפקחים לפניה.

מוטי לוי: יש עובדה אחת שצריכה להיות ברורה, במקום שמגיעים עולים אתיופים, הוותיקים נוטשים.

מוטי לוי: אפשר לדבר פה מה שאתם רוצים, כמה שאתם רוצים, התהליך שקורה פה קורה בבית הספר המקביל בתוך השכונה, בבית ספר קיבוץ גלויות.

מוטי לוי: הוא בית ספר חילוני, הוא לא דתי, הילדים החליטו ללכת לבית ספר חילוני, מכניסים לתוך אזור הרישום שלהם, היום בכיתה א' יש נדמה לי 15 ילדים אתיופים, כבר ההורים מחליפים כתובות, עוברים דירה, נוטשים.

מוטי לוי: הדברים מתחילים בבסיס הבעיה כשהיום מגיעים לפה עולים חדשים וכולם מתרכזים באותה שכונה, משרד השיכון לא אומר 'בואו נגביל את הכמות', התושבים נוטשים בתים, לא כיתה, לא בית ספר, לא כלום, נוטשים את השכונה.

מוטי לוי: מחירי הדירות יורדים למחירי אפס.

מוטי לוי: בשכונת יוספטל, אנחנו מדברים על פתח תקוה, עיר בלי אבטלה, בלי בלי בלי בלי בלי, הבתים ירדו ל-300,000 שקל כשהגיעה הקהילה לשכונה.

מוטי לוי: הוותיקים חטפו הלם, הורידו את המחירים ונטשו, ממש היתה נטישה של כל האזור.

מוטי לוי: בזמנו של אולמרט הגיע לפה המנהל הכללי של משרד ראש הממשלה, הבטיח הבטחות, היה פה כמה שעות והלך.

מוטי לוי: מה אני רוצה להגיד לגבי בית הספר?

מוטי לוי: אני ישבתי בזמנו, כשמנהלת המחוז היתה מפקחת והביאו תלמידים, אמרנו יהיו 15%, 20%, 22%, 25%, אבל איפה היתה הבעיה?

מוטי לוי: הבעיה היתה בתקנים.

מוטי לוי: כשראינו שיש 39 תלמידים ועם עוד ילד אנחנו נשלים מורה ויהיה תקן לאותו מורה, אמרנו 'טוב, נקלוט עוד אחד ועוד אחד ועוד אחד' ובינתיים הוותיקים עזבו פה ונשארו רק תלמידים מתוך הקהילה, וזה היה בכדי לשמר את התקנים בתוך בית הספר כדי שיהיה אפשר ללמד.

מוטי לוי: ואז חשבנו גם משהו אחר, הגיעו אז עולים חדשים שהכניסו אותם לכיתה בגלל גיל, לא בגלל ידע.

מוטי לוי: הגיע ילד שצריך להיות בכיתה ד', הכניסו אותו לכיתה ד', הוא לא יודע לקרוא, לא לא לא ולא ולא, ואז החשיבה היתה אחרת, מה לעשות עם אותם תלמידים.

מוטי לוי: קודם כל לחזק אותם ולהביא אותם לאיזה שהיא רמה לימודית.

מוטי לוי: רמה לימודית כשאתה מדבר על איזה שהיא תפזורת, קשה מאוד.

מוטי לוי: אם ישימו ארבעה בכל כיתה, לא יתייחסו אליהם והם יישארו אנאלפביתים, ואז היתה חשיבה לקחת אותם בצורה מרוכזת, לתת לכולם מסות של לימודים, כל אחד בחלק שלו, לצמצם כיתות ל-20 תלמידים בכיתה וזה לא קיים בשום מקום.

מוטי לוי: אם אתה תראה את כל התהליך, אני אתן לך דוגמה מה קורה במתנ"ס.

מוטי לוי: מתנ"ס יוספטל, לא חייבים לא אחראים.

מוטי לוי: ברגע שהגיעה לשם הקהילה, ויושבים פה חבר'ה מהקהילה, הוותיקים לא נכנסים לתוך המתנ"ס.

מוטי לוי: היום מה קורה?

מוטי לוי: הוותיקים מרגישים פגועים שהם לא יכולים להיכנס למתנ"ס, למה?

מוטי לוי: כי כל הפעילויות של הקהילה האתיופית סובסדו על ידי העירייה.

מוטי לוי: באו הוותיקים, שלפני זה הם היו אנשי שיקום שכונות, שהם סובסדו, לקחו את התקציבים שלהם והעבירו אותם בסדרי העדיפויות לטובת הקהילה.

מוטי לוי: גייסנו כסף מארצות הברית לטובת הקהילה וזה לא הגיע לתושבים הוותיקים שנשארו כי הם לא הצליחו לברוח מאותה שכונה.

מוטי לוי: זאת אומרת אנחנו מדברים על משהו שהוא מורכב עמוק והוא בעיה מאוד קשה, שצריך לראות בראייה הרחבה, איפה מתחילים ואיפה זה מסתיים.

מוטי לוי: אני מתעסק גם בגני הילדים בתוך השכונה.

מוטי לוי: אז קבעו איזה שהוא מדד של שליש ושני שליש.

מוטי לוי: ככה סיכמו, בשכונה שאני נמצא בה.

מוטי לוי: באים הורים ואומרים לי 'תגיד לי, אתה לא תחייב אותי לנסוע, לא רוצה לנסוע, אני רוצה להיות פה'.

מוטי לוי: אני אומר לו 'תקשיב, זה לטובתך', הוא אומר לי 'לא, אתה מדבר איתי בגלל שאני שחור', מה תעשה עם התשובה הזו?

מוטי לוי: וההורים מדברים ככה.

מוטי לוי: זאת אומרת השטח מדבר אחרת, הוא לא מדבר כמו מה שאומרים פה בתוך הדיונים.

מוטי לוי: וחלק מהאנשים גם חושבים אחרת, שהם כן מוכנים לנסוע.

מוטי לוי: זאת אומרת שיש משהו שצריך לווסת אותו, זה לא שחור ולבן.

מוטי לוי: כל מה שנגיד פה לא יהיה מאה אחוז כן וגם לא יהיה מאה אחוז לא, צריך לעשות איזה שהן התאמות ולתפוס את ה-80%.

מוטי לוי: אני רוצה עוד דבר אחד, שמה שנעשה פה בתוך בית הספר, עניינית, לא קיים בשום מקום בארץ ברמת ההשקעה, הרצינות, החמימות, הבית וכל מה שאתה שמעת.

חללה נדב: אני אחד מההורים.

חללה נדב: רציתי להגיד משהו.

דני דנון: יש לך ילדים בבית הספר היום?

חללה נדב: למדו פה, אבל בגלל הבעיה הזאת הפסקתי.

דני דנון: איפה הילדים שלך לומדים?

חללה נדב: כשלמדו הגדולים פה, אני המשכתי באותה תחושה לא טובה.

חללה נדב: הילדים שלי גם בתחושה לא טובה.

חללה נדב: אני מכבד את המורים ואת המורות, באמת שלא ייפגעו ממה שאני אומר, הילדים שלי למדו כאן, אבל אני---

קריאה: והגיעו להישגים.

חללה נדב: אחד ההורים שהובלתי את בית הספר בשיתוף פעולה עם המורים בוועד ההורים עד תשע שנים, אני צריך לתת רמז בגלל החברה הזאת בפתח תקוה שיוצרת את הבעיה הזאת, לא הילדים ולא ההורים ולא המורים, החברה עצמה, כולם מסתובבים סיבוב לכסות משהו אבל זה לא יעזור, מה שרציתי להגיד לכם, בפתח תקוה עשינו שתי הפגנות גדולות, לא להסתיר את הדברים האמיתיים.

חללה נדב: למה יצאנו להפגנות כאלה כל כך שהגענו עד ירושלים?

חללה נדב: 200 ילדים היו רשומים לבנות להם מקום אחד במיוחד, במקביל, כמו 'נר עציון'.

חללה נדב: יש לי חבר כאן, עשינו הפגנות, הובלנו שלושה פעילים, מנענו את פתיחת בית הספר הנוסף.

דני דנון: איפה בית הספר היה אמור להיות?

חללה נדב: היו דיונים, לא יודעים איפה יהיה.

חללה נדב: מנענו את זה, עדיין המצב מתקתק, גם עכשיו נעשה עוד פעם, בקיץ הבא, יכול להיות, אם לא ייפתר הבעיה הזאת בצורה כזאת, נעשה הפגנה נוספת יותר גדולה.

דני דנון: מה אתה רוצה?

דני דנון: מה היית רוצה שיקרה?

חללה נדב: מה אני רוצה?

חללה נדב: קודם כל הנהלת העירייה שנותנת יד שאנשים ותיקים ישראלים שיילכו איפה שהם רוצים, העדה האתיופית לא יכולה ללכת איפה, אתה פה, אתה פה, זה הבעיה, אבל לאלה יש אפשרות לברוח מפה וללכת לרשום את הילדים שלהם במקום אחר.

חללה נדב: לנו, לעדה האתיופית, אתה עולה חדש, אין לך מקום, המקום שלך מיועד כאן, זו הבעיה.

חללה נדב: כאן אנחנו צריכים לפתור את הבעיה.

חללה נדב: אם אזור הרישום... בבניין הזה יש שני אתיופים, השאר ישראלים ותיקים, אז למה הילדים שלהם---

דני דנון: תודה, סליחה.

דני דנון: יושב ראש הוועד בקצרה.

דני דנון: הילדים שלך באיזה כיתות לומדים פה?

יואב טללה: מה שרציתי להגיד בקצרה, למרות שכולם דיברו, גם אני יושב ראש ועד ההורים בשנתיים האחרונות, ארבעה הילדים שלי למדו פה, אז בזמנו היו מעורבבים, ישראלים ואתיופים.

יואב טללה: עכשיו מה קורה?

יואב טללה: בית הספר בזמנו היו הרבה אנשים, כמו שדיברו, עולים חדשים לפני 10 שנים, 12 שנים, אז באו, בגלל שמחיר הדירה היה זול.

יואב טללה: אז אלה שוותיקים מכרו והלכו, מי נשאר?

יואב טללה: העולים החדשים.

יואב טללה: הילדים האלה באמת כמעט...

יואב טללה: קודם כל בית הספר משתייך למקום הקרוב לך, את האמת, רציתי לשלוח את הבן לבית ספר רחוק, אבל יש לי קרוב, לא משנה לי אתיופי לא אתיופי, מה שחשוב היה שהיינו הורים לילדים.

יואב טללה: הילדים העולים נרשמו פה, אני לא יודע אפילו הגיל שלהם, כמו שמישהו דיבר, תאמינו לי, אם היו הולכים לבית ספר אחר, אני לא חושב שהם היו מצליחים.

יואב טללה: אם היו העולים החדשים שלומדים פה וגרים מסביבי הולכים לבית ספר, היו, תאמין לי, מכשילים אותם, היו שולחים אותם ל---

קריאה: לחינוך מיוחד הוא מתכוון.

יואב טללה: תאמין לי, מכל הלב אני מדבר.

דני דנון: הסגן שלך מסכים איתך, או שזו עמדה שונה?

עמיאל קינן: אני רוצה לדבר על משהו אחר.

עמיאל קינן: אני פה בשלושה כובעים.

עמיאל קינן: קודם כל אני מלמד בישיבה של הרב שי פרון, שהזכירו אותו לא מעט פעמים, אני מחנך, 22 שנים במערכת, זה כובע ראשון שלי.

עמיאל קינן: אני קולט מפה תלמידים לשם.

עמיאל קינן: תלמידים מצוינים, אין כמותם.

עמיאל קינן: יש לי תלמידים אתיופים בכיתות שלי, זה דבר ראשון.

עמיאל קינן: דבר שני, בכובע השני שלי אני בוועד ההורים, אני יושב ואני רואה מה עושים בתכנונים ובזה---

דני דנון: יש לך ילדים בבית הספר?

עמיאל קינן: כן.

עמיאל קינן: הכובע השלישי שלי, אני אבא לבן בבית הספר.

עמיאל קינן: אשתי לא אתיופית ואני לא חשוד כאתיופי.

עמיאל קינן: אני החלטתי שהבן שלי ילמד כאן

עמיאל קינן: ולפני שהבאתי אותו לכאן בדקתי והפכתי להם את הספרים ובדקתי את התכניות שלהם, ואני יודע לבדוק תכניות לימודים, אין דברים כאלה.

עמיאל קינן: ההשקעה והמשאבים...

עמיאל קינן: אמרתי, למה שהבן שלי לא ייהנה מזה?

עמיאל קינן: וכשבאתי לרשום את הבן שלי, הסתכלו עליי כאילו נפלתי מהירח, שאלו כזה אחד את השני שם במשרד, 'הוא בטוח במה שהוא עושה?

עמיאל קינן: ' חשבו אולי יש פגם בבן שלי, אולי משהו.

עמיאל קינן: מה זה הסטיגמות המכוערות האלה?

עמיאל קינן: יש לי ילד מאושר, אתם יכולים לראות אותו בכיתה א', אין מאושר ממנו.

עמיאל קינן: יש לי חמישה ילדים, אני לא גר בשכונה, הבן שלי מגיע לפה בהסעה וזה מבחירה.

עמיאל קינן: זה בית ספר מצוין, ואני גר בשעריה.

דני דנון: אנחנו רוצים לסיים ואנחנו נלך לראות את הכיתה של הבן שלך.

עמיאל קינן: אני לא רק נאה דורש.

עמיאל קינן: בישיבה שבה אני מלמד אנחנו יזמנו שתי תכניות.

עמיאל קינן: אני הפרויקטור, בגלל שאני גם נציג של בית הספר וגם אבא, אז אני פרויקטור, אנחנו עושים פה תכנית לשנה הבאה שלא יהיו רק 11 תלמידים שאתם תשאלו כמה מהם מצוינים או לא מצוינים, כולם יהיו מצוינים.

עמיאל קינן: כל התלמידים יהיו פה מצוינים כי אנחנו עושים את זה בשילוב עם הישיבה שלנו.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אנחנו חייבים לסיים.

דני דנון: אני אתן דקה לכל אחד.

דני דנון: מר קוטלר, בבקשה.

שלום קוטלר: קודם כל אני יושב ראש מוקד הקליטה בפתח תקוה וגם מועצת העיר.

שלום קוטלר: אני עובד כבר שנתיים עם המערכת הזאת, יש המון בעיות, אבל הבעיות העיקריות זה הקשר בין המבוגרים לצעירים.

שלום קוטלר: כל עולה חדש חווה את הדבר הזה.

שלום קוטלר: אפילו ראש העיר ואני למדנו בפנימיות והיינו באינטגרציה כוללת שצריך לקיים פה.

שלום קוטלר: יש שאיפה גדולה מאוד של ציבור יוצאי אתיופיה.

שלום קוטלר: .. יש להם המון בעיות, אחת מהם זה הוותיקים מול הצעירים, אבל אחד הדברים החשובים זה הנושא של אינטגרציה והרצון להשתלב כמה שיותר בתוך המערכת.

שלום קוטלר: לא בושה לדבר על כור ההיתוך של תקופת בן גוריון, תאמינו לי, לא יקרה שום דבר אם יעשו---

דני דנון: תודה.

דני דנון: דר' נגוסה, בבקשה.

אברהם נגוסה: קודם כל אני רוצה לברך את המנהלת והמורים, הם משקיעים בילדים באהבה, על כל המאמצים.

אברהם נגוסה: יחד עם זאת בלי לפגוע, מה שעושים פה למען הילדים, אנחנו צריכים, בלי לפגוע ברצון של חלק מההורים, אני חושב שיש פה מדינה, יש עירייה ומדינת ישראל כמדינה קולטת עלייה, יש תפיסה של קליטה וזה האינטגרציה ולא סגרגציה.

אברהם נגוסה: זה מבחינת הקליטה ואינטגרציה.

אברהם נגוסה: מה שעושים פה הוא בניגוד לתפיסה הזאת.

אברהם נגוסה: שתיים, בתפיסת החינוך, אני חושב שהחינוך זה לא רק שילד מקבל 90 במתמטיקה או באנגלית.

אברהם נגוסה: אני חושב שהחינוך הוא הפיתוח, ההעצמה האישית, שינוי הדימוי העצמי והחברתי.

אברהם נגוסה: פה הילדים אמרו חד משמעית, זה פוגע בהם כשהם הולכים לבית ספר אחר, להשתלב במקום אחר.

אברהם נגוסה: היו במרכז קליטה, היו לבד, הגיעו לפה לבד, עכשיו גם עוד קליטה מחכה להם בתיכון.

אברהם נגוסה: לכן אני חושב, גם בתפיסת קליטת העלייה, אנחנו טועים פה, צריך שינוי.

אברהם נגוסה: אני חושב שזה לא המנהלת או המורים, הכתובת היא משרד החינוך והעירייה, כי הולכים בניגוד לתפיסת החינוך ולתפיסת קליטת עלייה במדינת ישראל.

חנה דובקין: קודם כל מה שראינו כאן היה מאוד מרשים.

חנה דובקין: מה שאני חושבת, שאינטגרציה זה בהחלט מה שצריך להיות, אבל לצערנו, וגם מניסיון, אני אחראית על תחום חינוך, חברה ותרבות בפרויקט אתיופיה, ואני רואה בכל מרכזי הקליטה, יש בתי ספר טובים שמי שעומד בראש בית הספר יש לו באמת תפיסה שראינו כאן, והתפיסה הזאת נותנת לילד חוויה של דימוי עצמי וחיזוק ושילוב נכון.

חנה דובקין: גם זה שילד יכול לעמוד כאן ולהגיד בביטחון, 'הייתי בוחר באינטגרציה', זה בא ממקום שהוא עבר תהליך עם ההורים, עם המורים, עם הפיתוח.

חנה דובקין: אם לא נעשה שום דבר בנושא של החברה הישראלית, בתוך בתי הספר, נכניס לתוך אינטגרציה מנהל שלא רוצה ילדים אתיופים או לא מאמין ביכולות שלהם, לא עשינו כלום, כי החוויה תהיה כישלון, ואז כשהוא יתקדם הוא ייכשל.

דני דנון: תודה.

דני דנון: ברשות

דני דנון: כם אני אקריא את הודעת הסיכום של הוועדה.

דני דנון: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של הכנסת קיימה ישיבה בבית ספר ממלכתי דתי 'נר עציון' בפתח תקווה.

דני דנון: הוועדה התרשמה מעבודת הצוות, מסירות הצוות החינוכי וכל המערך התומך הפועלים למען הצלחת התלמידים.

דני דנון: למרות ההשקעות הרבות והתוצאות החיוביות, יש לקיים הכרעה ערכית לגבי עצם קיומם של בתי ספר המורכבים אך ורק מיוצאי אתיופיה.

דני דנון: הוועדה קוראת לעיריית פתח תקוה להעמיק את פעילות ההסברה ומתן תמריצים לעידוד הורים לשלוח את ילדי הגנים לאזורים אחרים.

דני דנון: הוועדה תקיים דיון משותף עם ועדת החינוך של הכנסת, זה יהיה בכנסת, זה לא יהיה פה, שייוחד להיערכות עתידית של משרד החינוך לטיפול בסוגיה חשובה זו.

דני דנון: אני רוצה להודות לכולם.

דני דנון: אנחנו עכשיו עושים סיור קצר ואני מודה לכל הגורמים שהגיעו היום.