הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 18, פרוטוקול מספר 120, 2011-03-29 12:30

זבולון אורלב: אנחנו פותחים את הישיבה.

זבולון אורלב: לאורחים שלנו, ברוכים הבאים.

זבולון אורלב: אנחנו מקדמים בברכה את תלמידי בית ספר 'ביאליק רוגוזין' מתל אביב שנעשה עליו סרט שבאנגלית נקרא Strangers No More.

זבולון אורלב: אפשר לתרגם את זה 'לא עוד זרים', זה אולי התרגום הטוב ביותר והסרט הזה, שהוא סרט תיעודי שאני מבין שהפדרציה היהודית בלוס אנג'לס יזמה אותו או מימנה אותו, זכה בפרס אוסקר, שהוא הפרס היוקרתי ביותר לסרטים כסרט תיעודי קצר ועניינו בתלמידים שהם ילדים למהגרי עבודה שנמצאים בדרום תל אביב.

זבולון אורלב: חשוב לנו לומר שבמסורת היהודית אנחנו אומרים שאם אבות אכלו בוסר שיני בנים לא צריכות לקהות, כלומר לא מנהלים חשבונות על גבם של ילדים אם יש איזה שהן טענות כלפי הורים.

זבולון אורלב: יש במדינת ישראל דיון נוקב באשר למהגרי עבודה ובעיקר אלה שאינם נמצאים ברשות ובסמכות ונמצאים כאן שלא בהיתר, אבל אנחנו סבורים באופן עקרוני שצריך להפריד את סוגיית הילדים מסוגיית הדיון שדורשי עבודה שאין להם רשות להיות כאן במדינת ישראל לא צריכים להיות כאן, במדינת ישראל.

זבולון אורלב: כל עוד הילדים נמצאים כאן במדינת ישראל, הם זכאים וחובתה של המדינה והחברה להעניק להם את השירותים הדרושים להתפתחותם, כמו שירותי חינוך, כמו שירותי בריאות, כיוון שילד הוא ילד וילד צריך לקבל את הסיוע ואת העזרה.

זבולון אורלב: את הפוליטיקה אנחנו משאירים מחוץ לחדר הזה, כיוון שאנחנו עוסקים בזכויותיהם של ילדים, וכפי שאנחנו היינו רוצים שילדים בכל העולם יוכלו לגדול בביטחון ובשלווה, תוך מיצוי יכולות ההתפתחות שלהם, כך גם מדינת ישראל והעם היהודי שידע סבל רב במשך אלפיים שנה של רדיפות קשות, פוגרומים ואף השואה, שנהרגו בה כמיליון וחצי ילדים, יודע לגלות את הרגישות בכל מה שקשור במתן השירותים לילדים שהם בוודאי בשום פנים ואופן לא חטאו ולא עוו ולא פשעו ואין שום סיבה לנהל על גבם איזה שהוא מאבק.

זבולון אורלב: אני חושב שבית ספר 'ביאליק רוגוזין' יכול להתגאות בהישגים שלו.

זבולון אורלב: נמצאת איתנו גם מנהלת בית הספר, גב' קארן טל, ונמצאים איתנו כמובן גם תלמידים רבים וברוכים הבאים.

זבולון אורלב: אנחנו נקרין את הסרט ולאחר מכן נפתח בדיון.

זבולון אורלב: שוב, ברוכים הבאים, בבקשה, להתחיל בהקרנה.

זבולון אורלב: (הקרנת הסרט).

זבולון אורלב: תודה רבה.

זבולון אורלב: אנחנו נמשיך בדברים על הסרט, על מה שמתרחש בבית הספר ואולי קודם כל ניתן למשרד החינוך לתת סקירה קצרה על הטיפול.

זבולון אורלב: אגב, לפי הנתונים שנמסרו לנו בבית ספר 'ביאליק רוגוזין' יש 824 תלמידים, מתוכם 382 ילדי מהגרי עבודה שמעמדם מתברר בתקופה זו.

זבולון אורלב: על פי נספח מספר 1 מעמדם של 262 תלמידים יוסדר וכ-120 תלמידים יגורשו.

זבולון אורלב: אוכלוסיית התלמידים מגוונת, 48 ארצות מוצא, בבית הספר יש 247 ישראלים, 120 מהגרי עבודה מועמדים לגירוש, 262 מהגרי עבודה שמעמדם יוסדר ככל הנראה, 54 ערבים ישראליים ועוד 92 פליטי סודן, דרפור ואריתריאה.

זבולון אורלב: זו תמונת המצב של בית הספר.

זבולון אורלב: משרד החינוך, סגן מנהל המחוז, משה, בבקשה.

משה הרשקוביץ: אדוני היושב ראש, אנחנו עושים ככל יכולתנו לאפשר לילדים האלה לקבל את כל אשר הם צריכים, אנחנו רואים בהם ילדים שווים, אנחנו חושבים שצריך לתת להם, כך חושב משרד החינוך, כמו לכל ילד, אולי אף למעלה מזה.

משה הרשקוביץ: אנחנו משתדלים שכל יחידה ויחידה, ונתנו פה מספר דוגמאות, יאפשרו ויתרמו לבית הספר כמה שיותר שעות וכמה שיותר משאבים.

משה הרשקוביץ: לדוגמה אפשרנו שלוש כיתות מב"ר, מב"ר זה מסלול בגרות רגילה, ששם השעות הן רבות לילדים, כולל 40 שעות של חיזוק.

משה הרשקוביץ: כך גם כיתות אתגר, ששם בכיתה לומדים עד 25 ילדים ושלוש שעות לכל ילד, פלוס 50 שעות חיזוק לחזק את הילדים.

משה הרשקוביץ: הוספנו לכך גם 150 שעות מתקן מנהלת המחוז.

משה הרשקוביץ: כך גם בחברה ונוער, מינהל חברה ונוער תורמים לשם מדריכים ועושים ככל שביכולתם שהכל יהיה כראוי והתלמידים יקבלו ככל שאפשר.

משה הרשקוביץ: אנחנו גאים בבית הספר הזה, אנחנו גאים במנהלת שיודעת לאגם משאבים, אנחנו דואגים ועושים הכל כדי לתת משאבים, אנחנו מעבירים חלק דרך עיריית תל אביב וחלק זה לחינוך העל יסודי, תראו שאנחנו מעבירים כספים מדי חודש עבור המשכורות של המורים, אנחנו עושים הכל וככל שניתן כדי לתת לבית הספר ככל שאפשר, שכל ילד שם יקודם ויגיע לאן שהוא יכול להגיע והרי הוא יכול ככל ילד בישראל.

זבולון אורלב: אני מבין שהסרט צייר או נתן תמונה בחלק היותר אופטימי, החלק היותר חיובי של תמונת המצב בבית הספר, אבל אני מבין שיש גם בעיות.

זבולון אורלב: אני מציע שהמנהלת, תדברי עכשיו על הסרט שלא רואים.

טל קארן: אני בראש ובראשונה נרגשת ומאוד שמחה על האכסניה ועל הפתיחות, כי אני חושבת שאנחנו מהווים שגרירים לא רק של העיר תל אביב המופלאה שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה מדהים, הן עם עיריית תל אביב והן עם משרד החינוך.

טל קארן: אנחנו גם מועמדים לפרס החינוך הארצי בזכות, בראש ובראשונה, ההישגים הפדגוגיים, עשינו קפיצת מדרגה בשש שנים משיעור של 28% זכאות לבגרות ל-72%, כך שכשניתנת ההזדמנות לילדים ועם צוות שצריך לקשור לכל ראש של כל מורה ומורה כתר על המחויבות ועל תחושת השליחות.

טל קארן: ..

טל קארן: אותו דבר לגבי השיעור של המתגייסים לצה"ל, משיעור של 26%, שהיינו לפני שש שנים, היום אנחנו עומדים בשיעור של 79%, כי לצד כל הנתינה לילדים אנחנו מלמדים אותם גם פרק בחובות ובפרק של לתת בחזרה.

טל קארן: צריך להבין שאילולא המעגל של השותפים המופלאים שיושבים כאן, הן מימיני, מרטין קרפ, המנהל של השותפות תל אביב-לוס אנג'לס, הארגונים החברתיים ---

זבולון אורלב: הפדרציה היהודית בלוס אנג'לס.

טל קארן: הפדרציה היהודית, הארגונים החברתיים, המוקד לסיוע לעובדים זרים וכולי, ארגון מסילה, לא היינו יכולים לתת את אותה מעטפת ואת אותם מענים לצרכים הייחודיים.

זבולון אורלב: ואחרי יחסי הציבור, עכשיו לבעיות.

טל קארן: לא, זה לא עניין של יחסי ציבור.

טל קארן: אני מדברת מהמקום הכי כן והכי אמיתי של הלב ולדעת גם להגיד מלה טובה ולהוקיר את האנשים שצועדים איתנו.

טל קארן: אנחנו תמיד היינו לא על מנת לקבל פרס וכשעלה הרעיון, דרך גברת לין אריסון, שהגיעה לבית הספר, לא ידענו שזה מוביל לסרט דוקומנטרי, לא ידענו שיגיע צוות צילום וישהה שנה ומחצה, כל פעם לפרקי זמן של עשרה ימים, אי אפשר לשים מסכה, מצלמים את כל ה-800 פלוס הילדים ומדרך הטבע הסרט בוחר להתמקד במספר דמויות.

טל קארן: היכן נמצאים הקשיים?

טל קארן: כאשת חינוך אני אמונה בראש ובראשונה, על פי המחויבות המוסרית שלי, למושג של מוגנות.

טל קארן: מה זה מוגנות?

טל קארן: בדרך כלל מנהל מבין במושג של לאפשר אקלים מיטבי, של דרך ארץ קדמה לתורה, אפס סובלנות לאלימות, בין אם מילולית, בין אם פיזית, אבל כשבוקר אחר בוקר נעמדים בשער בית הספר כמות כל כך גדולה של ילדים על לא עוול בכפם, כפי שאמרת בראשית הדברים שלך, והאדמה רועדת להם תחת הרגליים וילד מן המניין לא שואל את עצמו האם מחר בבוקר אני גר באותה כתובת, או אם יגרשו אותי, צריך להבין שבהוויה ההתפתחותית של הילד, וקטונתי, אני לא פסיכולוגית, אני אשת חינוך, אבל צריך להבין את תחושת הפחד, את חוסר היכולת לבנות את ההווה ואת העתיד שלך, וזאת הקריאה שלי, בהמשך לדברים של שר החינוך.

טל קארן: בזהות השלי אני יהודייה וישראלית, אני רוצה לשמור על הצביון הייחודי של המדינה שלנו, הגיע הזמן שיתיישבו לקבוע מדיניות קוהרנטית חד משמעית לגבי הסוגיה כבדת המשקל, בין של מהגרי עבודה ובין של הפליטים, אבל לא יעלה על הדעת שמזה שלוש שנים דנים אין ספור פעמים בסוגיה של ה-1,200 ילדים שמתוכם, אני, כאמא לילדים, איך בתוך בית הספר אני יכולה להצביע ולהגיד 'אנג'ל, המעמד שלך מוסדר, גגה, אתה בסדר, עלא, אתה בסדר, אבל את ואתה אמורים להיות מגורשים'.

טל קארן: וזאת הקריאה שלנו וזאת הקריאה שלנו אליך, אדוני, מהמקום של זכויות הילדים, לבוא ולהגיד 'יש לנו קריטריון נהיר', כמו שאמר שר החינוך, אותם הילדים שמערכת החינוך החליטה לתת להם הזדמנות אמיתית לחינוך והם נכנסו לבתי ספר ישראליים ממלכתיים, ואני מחנכת לזהות ישראלית, זה מה שאני יודעת לעשות, מתוקף היותי מחנכת במדינת ישראל, ונסיר את הסוגיה הזאת מסדר היום, נקבע את המעמד שלהם, לא נעשה בינם באותו מוסד חינוכי איפה ואיפה, ומכאן ואילך אנחנו נגזור מדיניות כוללת.

טל קארן: לפני שבועיים קיבלנו איזה שהוא חמצן, שוב, עד הקיץ, משר הפנים, בגיבוי של ראש הממשלה.

טל קארן: מה יהיה שוב בחופשת הקיץ?

טל קארן: היא מתדפקת על פתחנו ואי הוודאות הזאת יוצרת חרדה.

טל קארן: אלה תופעות שילדים בני 10 חוזרים להרטיב במכנסיים, אלה תופעות של חוסר יכולת להתרכז בלמידה, זה בכי מתפרץ, זה לפעמים התפרצויות לא פשוטות וזה היכולת של הצוות, בתמיכה של היועצות, בתמיכה שאנחנו מקבלים הן ממשרד החינוך, הן מעיריית תל אביב, שפ"י וכולי, להנגיש גם שירותים רגשיים.

טל קארן: זה לא המקום הטבעי, לא של אנשי חינוך ולא של ילדים, יש לנו אתגר מאוד מאוד גדול להמשיך ולהצעיד את כל הילדים באשר הם ולתת להם הזדמנות שווה להצליח ולהיות מקום מיטבי של גדילה.

זבולון אורלב: תודה.

זבולון אורלב: יש מישהו מהתלמידים או מהתלמידות שרוצה לומר משהו?

זבולון אורלב: מה שמך?

אסתר: אסתר.

זבולון אורלב: אסתר, כמה שנים את בארץ?

אסתר: ארבע.

זבולון אורלב: ובת כמה את?

אסתר: 12.

זבולון אורלב: מאיפה הגעת?

אסתר: מדרום אפריקה.

זבולון אורלב: את יכולה לספר לי על בית הספר?

זבולון אורלב: באיזה כיתה את?

אסתר: ב-ו'2.

זבולון אורלב: רוצה לספר לי על הקשיים, על השמחות, על הבעיות, על הפתרונות, קצת על הווי בית הספר שלך?

אסתר: בית הספר בסדר.

זבולון אורלב: ואת גם בסדר?

אסתר: כן, וגם הילדים בכיתה.

זבולון אורלב: יש לך תעודות בסוף השנה?

זבולון אורלב: איך התעודה?

אסתר: כן, בסדר.

זבולון אורלב: מה המקצוע שאת הכי אוהבת?

אסתר: עברית וגם מתמטיקה.

זבולון אורלב: ומה המקצוע שאת הכי לא אוהבת?

אסתר: אה---

קריאה: לא נעים לה מהמורה, היא פה.

זבולון אורלב: אל תתביישי, אנחנו שומרים עלייך.

אסתר: לא, לא בא לי---

זבולון אורלב: את אוהבת את כל המקצועות, בקיצור.

זבולון אורלב: את תלמידה טובה?

אסתר: כן, אבל פשוט אני צריכה להשתפר יותר.

זבולון אורלב: מה את עושה אחרי הצהריים?

אסתר: הולכת למועדונית.

אסתר: יש לי מועדונית.

זבולון אורלב: יש לך אחים ואחיות?

אסתר: לא.

זבולון אורלב: יפה.

זבולון אורלב: יש לך משהו להגיד לנו?

אסתר: הייתי רוצה שהילדים של מהגרי העבודה יקבלו דרכון ושהילדים וההורים שלהם יישארו כאן.

זבולון אורלב: הסבירו לכם בבית הספר את החוק במדינת ישראל, מי רשאי להיכנס, מי לא רשאי להיכנס?

זבולון אורלב: מי נשאר מי לא?

זבולון אורלב: מסבירים לכם את זה בבית הספר?

אסתר: כן.

זבולון אורלב: אומרים לכם מה החוק, כן?

אסתר: כן.

זבולון אורלב: תודה רבה.

זבולון אורלב: בבקשה, חבר הכנסת מיכאל בן ארי, שכנראה יש לו דעה שונה ממני.

מיכאל בן-ארי: אבל קודם כל אני רוצה לברך, כאיש חינוך של המון המון שנים.

מיכאל בן-ארי: אין שאלה שרואים פה עבודה, זאת לא עבודה חינוכית, זו מהפכה של ממש בעשייה חינוכית.

מיכאל בן-ארי: אני חושב שהדבר הזה באמת ראוי להילמד בכל בית ספר לחינוך, זה לא להתחיל מנקודת אפס, הרבה פעמים זה להתחיל ממינוס מאוד מאוד גדול ולהגיע לאיזה סוג של הומוגניות כלשהי שאפשר ללמד איתה ולהתקדם איתה ואין ספק שנעשית כאן עבודה מקצועית עם רגישות וכל האלמנטים האלה שהסרט מביע.

מיכאל בן-ארי: יחד עם זה והילדים המקסימים שיש פה, וילדים זה ילדים ולכל אחד מאיתנו יש כמה ילדים כאלה בבית וכשאתה רואה את הילדים ואת ההתמודדויות שלהם ואת התשובות שלהם, אתה מזהה ילדים בעולם---

זבולון אורלב: לי יש כבר נכדים בגיל הזה.

מיכאל בן-ארי: אתה יודע שאני עדיין קונה חיתולים מכמה סוגים וכמה גדלים וגם מטרנה 1 ו-3.

מיכאל בן-ארי: וזה היבט אחד.

מיכאל בן-ארי: אבל יש כאן לעניין הזה היבט נוסף.

מיכאל בן-ארי: אני חושב שמנהלת בית הספר הצביעה על כך והיא ערה לכך.

מיכאל בן-ארי: היום בבית הספר 'ביאליק רוגוזין' יש 824 תלמידים, סרט כזה שמוקרן בעולם ומראה את פנינו היפות ואת היכולות הנהדרות שלנו ואולי גם ישמעו את סגן מנהל המחוז שאומר שאנחנו נקציב להם עוד כיתות מב"ר ועוד כיתות אתגר וארגונים יהודיים כאלה ואחרים מוכנים לתת תרומות מאוד מאוד נדיבות, זה סרט שבעצם אומר לעולם כולו 'אנחנו המקלט, אנחנו המקום', ותקני אותי או תגידי לי בבקשה, אני תיכף אסביר את דבריי 'אנחנו המקום שאליו כדאי להגיע בכל מחיר', לשלם אלפי דולרים, להסתכן בדרכים קשות מאוד, כי פה אנחנו אנשים בעלי חסד, זוכרים את העבר שלנו, כמו שהזכרנו בסרט וכולי.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה לומר משהו בעניין של חסד, אין ספק שהפעולה שאנחנו עושים בעניין הזה היא פעולה של חסד.

מיכאל בן-ארי: חסד זה מעבר למצופה, מדינה מחויבת כלפי אזרחיה והיא לא מחויבת כלפי מי שלא אזרחיה וכשהיא עושה משהו לאנשים שהם לא אזרחיה זה ברמה של חסד ועם ישראל זה עם של חסד, אבל בחסד ישנם שני אלמנטים.

מיכאל בן-ארי: אלמנט אחד מאוד מאוד חשוב של חסד הוא הגבול.

מיכאל בן-ארי: לדוגמה בהלכה מוזכר שאדם שמאוד רוצה לפזר את ממונו, לא יפזר יותר מחומש.

מיכאל בן-ארי: כלומר פיזרת 20% מהרכוש שלך, תעצור, מסיבה מאוד פשוטה, כי אם תפזר 21% לא ירחק היום ואתה תיפול על כתפי הציבור.

מיכאל בן-ארי: אנחנו רוצים שאתה תמשיך ותוכל לאחוז בציבור.

מיכאל בן-ארי: זה דבר אחד.

מיכאל בן-ארי: דבר שני, השאלה היא על חשבון מה מדובר כשאנחנו מדברים על מהגרי עבודה או מסתננים וכולי.

מיכאל בן-ארי: אני פתחתי לשכה בדרום תל אביב, אני גדלתי בדרום תל אביב, נולדתי בכפר שלם, גדלתי בשכונת התקווה, פתחתי גם לשכה פרלמנטרית ברחוב ההגנה, הרחוב המרכזי, ואני שומע את הצד השני של התופעה הזאת ויש צד שני.

מיכאל בן-ארי: השאלה של מנהלת בית הספר, ואני חושב שעל זה אנחנו צריכים להסכים, מה היא המדיניות, היכן אנחנו או באיזה אופן אנחנו מפסיקים להיות נחמדים, או אנחנו עוצרים את זה כדי שלא נהיה בסופו של דבר נחמדים כלפי אחד ומרושעים כלפי השני.

מיכאל בן-ארי: מגדיר את זה הרמח"ל בספרו הנהדר 'מסילת ישרים', ובזה אני אסיים, יש משקל לחסידות, כשאני מאוד מאוד חסיד כלפי מישהו מסוים אז לפעמים אם השמיכה קצרה, אני לוקח את השמיכה ממישהו אחר וצריך גם לשקול את מה שנקרא משקל החסידות.

מיכאל בן-ארי: סרט כזה מצד אחד, כפי שאתה אמרת, עושה טובה גדולה למדינת ישראל, שהוא מראה את פנינו היפות ופנינו יפות, אבל מצד שני כמו שאתה יודע, בהלכה מוזכר שאדם שעושה טובה לחברו, אסור לחבר ללכת ולהזכיר 'ההוא עשה לי טובה', כי בסוף כולם יבואו אליו ויגידו לו 'תשמע, כמו שעשית לו, תעשה גם לי', והמברך רעו בקול גדול, רעה תיחשב לו.

מיכאל בן-ארי: יש כזה פסוק, מברך רעו בקול גדול, ומה שעשינו בסרט הזה, הראינו לעולם השלישי; בואו לכאן, תהפכו את מדינת ישראל לעולם שלישי.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

זבולון אורלב: תודה רבה.

זבולון אורלב: ביקש רשות דיבור מר יונתן שחם מארגון 'ילדים ישראלים'.

זבולון אורלב: בבקשה.

יונתן שחם: דבר ראשון, בפתח הדברים חשוב להגיד רק מלים טובות על בית הספר הנהדר ועל הסרט ועל הילדים המקסימים.

יונתן שחם: אני רוצה להתייחס למה שאמר חבר הכנסת בן ארי ואחרי זה להעלות עוד נקודה שאני חושב שהיא מאוד חשובה.

יונתן שחם: חבר הכנסת בן ארי אמר שהסרט מראה את הפנים היפות של מדינת ישראל ואין ספק, הוא בעיקר מראה את הפנים היפות של בית הספר והוא אומר לאנשים 'בואו לפה'.

יונתן שחם: צריך לזכור שמי שאומר לאנשים 'בואו לפה' הוא לא הסרט, אלא מדינת ישראל שמנפיקה אשרות עבודה לעשרות אלפי אנשים כדי שיבואו לעבוד בעבודות שהממשלה החליטה שהם נחוצים עבורן ואותם ילדים שהם פה, והם והוריהם חסרי מעמד, ברוב המקרים זה מסיבה אחת בלבד, שמדינת ישראל שקבעה שאותם ילדים שנולדים פה גורמים אוטומטית לשלילת המעמד של הוריהם, נתנה להם לגדול פה, להיות חלק מהחברה הישראלית ועכשיו היא מצפה, אמר חבר הכנסת לא להיות צדיק לאחד ורשע לאחר, אין בעיה---

זבולון אורלב: סליחה שאני קוטע אותך, יש ועדה בכנסת שהיא מטפלת בכל הסוגיה של עובדים זרים, זו לא הוועדה הזאת.

זבולון אורלב: אנחנו מטפלים בילדים, אני לא מציע לקחת את זמנה של הוועדה לדיון בסוגיה של עובדים זרים.

זבולון אורלב: יש לי בהחלט גם עמדה ויש לי דעה, אני שותף---

יונתן שחם: הבעיה שזה כרוך זה בזה.

זבולון אורלב: נכון.

זבולון אורלב: אני שותף לעמדה שחוסר הוודאות, חוסר העקביות, הגמגום, הם דברים הרסניים, בעיקר כלפי ילדים.

זבולון אורלב: כך או כך ממשלה צריכה למשול, לקבל החלטה וכדומה ואני במקרה הייתי שר הרווחה בשנת 2004, שעשה את ההסדר עם שר הפנים פורז, ואמרו שזו הפעם האחרונה וכל פעם יש פעם אחרונה במדינת ישראל.

זבולון אורלב: אני לא רוצה להיכנס, זה לא הדיון.

זבולון אורלב: הדיון שלנו במצב הנתון של מדינת ישראל, על יכולותיה ועל חולשותיה, על המדיניות ועל חוסר המדיניות, איך אנחנו מסתדרים עם הילדים בכל המצב הזה.

זבולון אורלב: לכן אם אפשר עזוב כרגע את המדיניות, כי אנחנו נכנסים לדיון לגמרי אחר.

יונתן שחם: אז עוד משפט אחד.

יונתן שחם: אני חושב שכל היושבים סביב השולחן מסכימים שמי שפה לא צריך להיענש על מה שהיה והמדיניות צריכה להיקבע מעתה והלאה, ותיקבע מדיניות ברורה ואותם חוסר ודאות ועוול ייפסקו או יהיו תחת הסדרה.

זבולון אורלב: אתה בכל זאת נכנס למדיניות.

מיכאל בן-ארי: זה לא המקום להיכנס להתדיינות בעניין הזה.

זבולון אורלב: בשבוע שעבר הצבעתי על חוק ששינסקי, שזאת היתה הטענה, אי אפשר להטיל רווחי נפט למפרע.

זבולון אורלב: זה לא כך.

מיכאל בן-ארי: הילדים בגוש קטיף נולדו שם, גדלו שם, החריבו את ביתם, עשקו אותם, אף אחד לא---

זבולון אורלב: למדינה יש סמכות לקבוע אחורה מעכשיו, קדימה, זו זכותה של מדינה ואני מציע לא לכפור בסמכויות שיש לה.

זבולון אורלב: אפשר להתווכח עליהן, אבל לא זה הדיון.

זבולון אורלב: זה גם לא המקום שאני אומַר את משנתי בסוגיה הזאת.

זבולון אורלב: אנחנו אומרים, יש פה ילדים, ילדים הם ילדים, ילדים לא צריכים לשלם מחיר על חטאי המדינה ועל חטאי הוריהם ועל חטאי כל הסביבה שלהם, הם ראויים שיטפלו בהם כילדים.

יונתן שחם: נושא שאני חושב שכן ראוי שהוועדה תיתן עליו את הדעת הוא הנושא שבשבועות האחרונים כן לצערנו האישי נעצרו כמה הורים לילדים עם ילדיהם ובתהליך המעצר הזה היה מה שלדע

יונתן שחם: תנו הוא פגיעה חמורה בזכויות הילדים שרק הולכת ומחמירה.

יונתן שחם: יש כמה נקודות, ראשית מגיעים פקחים בשעות הלילה, תוך כדי התפרצות שהיא אגרסיבית ושבירת דלתות ודפיקות באמצע הלילה.

יונתן שחם: ילדים נלקחים יחד עם הוריהם לתא מעצר שנמצא בנמל התעופה בן גוריון.

יונתן שחם: אנחנו וארגונים אחרים העלינו לפני כשבועיים ויותר, וכמה פעמים, לפני רשויות ההגירה והממשלה את הנושא שהמתקן הזה לא מוכשר ואין נהלים לטפל בילדים.

זבולון אורלב: אתה כנראה לא מצליח להבין אותי.

זבולון אורלב: אנחנו לא הזמנו לכאן את כל הגורמים האלה שאתה מדבר עליהם, כי לא זה הדיון.

זבולון אורלב: התחיל הצלצול של שעה 8:00 בבוקר ועכשיו אנחנו נמצאים בבית הספר ואותנו מעניינים הנשירה, הבעיות הפדגוגיות, אותנו מעניין המשמעת, האלימות, המתח בין התלמידים, היחסים בין מהגרים מאמריקה ומאפריקה, זה נושא הדיון שלנו.

זבולון אורלב: אנחנו לא מקיימים כאן עכשיו איזה שהוא דיון שקשור במעצר, זה לא הדיון.

זבולון אורלב: אפשר לקיים אותו, לא פה, כי אני כאן אקבל נזיפה מהקולגה שלי בוועדה אחרת.

זבולון אורלב: לא זה הדיון, אנחנו הזמנו לכאן מנהל בית ספר ותלמידים, מורים, ואני מבקש, גם מהארגונים האחרים, אם אפשר לאפשר לנו לנצל את הזמן שלנו לטפל בסוגיה שרצינו לטפל בה ולא בסוגיה אחרת.

זבולון אורלב: אם אפשר.

יוחנן שחם: אם כך, אז אומר משפט אחרון, אנחנו חושבים שראוי שהוועדה תיתן את דעתה למה שקורה עכשיו יום יום, שילדים נעצרים, לדוגמה ילד שהוחזק ולא ראה רופא למרות שהיה לו חום, למרות שהקיא ומהוריו נמנעה גישה לעורך דין.

יוחנן שחם: אני חושב שמן הראוי שהוועדה תיתן על זה את דעתה, גם אם לא בדיון הזה שהוקדש לנושא אחר.

יוחנן שחם: הנושא לא יכול להיעלם מעיני הוועדה.

זבולון אורלב: אני בהחלט מוכן לבוא בדברים עם יושב ראש הוועדה לעובדים זרים ולקיים דיון היכן צריך להתקיים הדיון הזה, זה בהחלט יכול גם אותנו באמת לעניין, אבל אני לא רוצה שתישמע כאן איזה שהיא האשמה שאין רופא ואין פה, כשאין מי שישיב בכלל מטעם המדינה על הסוגיה הזאת, לא יכולים להעלות נושאים שלא לשמם התכנסנו, וסליחה על הביטוי אבל מפריחים כל מיני דברים שאני גם לא יודע להשיב עליהם ואין מישהו אחר שישיב עליהם.

זבולון אורלב: זה לא רציני, ככה לא מקיימים דיון רציני.

זבולון אורלב: אם אפשר, גם הבאים אחריו, אנחנו עוסקים בבית ספר 'ביאליק רוגוזין', על הפעולה החינוכית הנעשית שם.

זבולון אורלב: אנחנו נשמח שאחת המורות תיקח את רשות הדיבור, או אם עוד תלמיד או תלמידה רוצים לדבר, זה הנושא שלנו.

זבולון אורלב: יש כאן מורה שמגישה לבגרות?

זבולון אורלב: בואי, שבי, יש לי הרבה שאלות אלייך.

זבולון אורלב: את מלמדת מה?

גילה בן ארצי: אנגלית.

זבולון אורלב: אני מבין שבבית הספר הזה יש אחוז גבוה של דוברי אנגלית.

גילה בן ארצי: כן.

זבולון אורלב: ניגשים 5 יחידות כולם?

גילה בן ארצי: ניגשים חמש יחידות.

זבולון אורלב: מה קורה עם אלה שבאים מדרום אמריקה או מארצות שלא דוברות אנגלית?

גילה בן ארצי: הם בהתחלה נכנסים לאולפן ואחרי תקופה קצרה באולפן הם נכנסים לכיתות הרגילות והם לומדים את אותו חומר באותן הדרישות של הבגרות והם גם עוברים את הבגרות, בהצלחה.

זבולון אורלב: מיותר לשאול, מדובר בבגרות ישראלית רגילה.

גילה בן ארצי: ישראלית רגילה.

זבולון אורלב: לא של עולים חדשים?

גילה בן ארצי: יש הקלות מסוימות לעולים, אבל זו עדיין בגרות בסטנדרטים ישראליים לכל דבר.

זבולון אורלב: מה קורה עם התלמידים שהם בעלי צרכים מיוחדים?

זבולון אורלב: יש ועדות השמה, יש כיתות של החינוך המיוחד?

קארן טל: אין לנו כיתות לחינוך מיוחד בבית הספר אבל כמו ההתפלגות באוכלוסייה, לא בשיעור גבוה, בשיעור מאוד מאוד נמוך, אחרי שאנחנו מרגישים שאנחנו עושים כל אשר לאל ידנו, אם יש ילדים שצריכים הכוונה לנושא של חינוך מיוחד, ואנחנו בית ספר ברצף מגן עד י"ב, אז על פי חוזר מנהל כללי, על פי כל הכללים עם ועדת ההשמה---

זבולון אורלב: כלומר ועדת ההשמה העירונית מטפלת גם בילדי המהגרים?

קארן טל: ודאי.

קארן טל: יש לנו בכל ההיבט החינוכי מענים מאוד רחבים, בעיקר בתחום הבריאותי.

זבולון אורלב: הופנה ילד לוועדת השמה וקבעה הוועדה מה שקבעה, שהוא ילד עם צרכים מיוחדים, מה קורה איתו?

קארן טל: כמו כל ילד אחר במדינת ישראל, אם הקביעה נעשית, לצורך העניין עכשיו בחודש אפריל, ההשמה תיכנס לתוקפה בראשית שנת הלימודים הבאה.

זבולון אורלב: אבל את אומרת שאין לכם כיתות של החינוך המיוחד.

קארן טל: לא בתוך בית הספר, ברחבי העיר.

זבולון אורלב: כלומר הוא יוצא מבית הספר ומופנה ל...

קארן טל: ישנם מענים.

משה הרשקוביץ: ואנחנו מסיעים אותם ככל ילד.

זבולון אורלב: תכנית השילוב עובדת אצלכם?

קארן טל: יש לנו ילדים משולבים עם צרכים מיוחדים.

קארן טל: נמצא פה מנהל החטיבה, יעקב קופיץ, שיושב בהרבה מאוד צניעות ואני חושבת שיש לך המון מה לתרום לדיון, גם מבחינת יצירת האקלים המיטבי, גם מבחינת הציר של הזהות הישראלית היהודית.

זבולון אורלב: מה קורה באווירה בין האנשים שמגיעים ממדינות שונות, מארצות שונות, מתרבויות שונות?

זבולון אורלב: איך מתחברים בתוך המוסד?

זבולון אורלב: אין מאבקי כח, מי מוביל, מי שולט, מי הדומיננטי, מי החברה'מן?

קארן טל: עיניך הרואות, הילדים יושבים כאן.

קארן טל: אנחנו עובדים תמיד בשני צירים.

קארן טל: יש ציר מאוד מאוד ברור של חמישה כללים בסיסיים של ההתנהגות.

קארן טל: לצד העמידה המאוד מחייבת על האכיפה של הכללים הללו, יש מרחב של דיאלוג מאוד גדול עם הילדים, אנחנו משתדלים להיות עבורם דמויות של מבוגרים משמעותיים, יש לנו מעטפת מבורכת של למעלה מ-200 מתנדבים שהם, לצד הצוות, מהווים Role Modeling של דמויות של מבוגרים משמעותיים.

קארן טל: רק לסבר את האוזן, יש לנו 64 חיילים מאחת מיחידות העילית בחיל המודיעין, זה ממש מראה מרנין.

קארן טל: כל יום שלישי וחמישי, בין השעה 14:00 עד השעה 16:00 מגיעים כ-64 חיילים, הם חונכים באופן קבוע את אותם התלמידים בחטיבת הביניים ובחטיבה העליונה.

קארן טל: עבורנו אותם החיילים הם גם דמות של אח בוגר וגם השיעור של---

זבולון אורלב: ונחזור לשאלה ששאלתי, סוגיית האלימות, שהיא סוגיה מאוד מטרידה במוסדות החינוך, איפה אתם ברצף בתוך מוסדות החינוך?

קארן טל: לשמחתי הרבה, קיבלנו עכשיו את פרס החינוך המחוזי, אז גם הממד הזה נבדק.

קארן טל: אני חושבת שאנחנו בהרבה מאוד... להגיד לך שיש לנו אפס אלימות?

קארן טל: זה לא נכון.

קארן טל: אני לא מאמינה שיש בית ספר שיש בו אפס---

זבולון אורלב: אם היית אומרת שיש אפס אלימות הייתי אומר שאין ילדים בבית הספר.

קארן טל: כשהגיעה האוכלוסייה של הפליטים, היתה מורכבות בהתחלה, כי בדרך כלל כשבאה אוכלוסייה חדשה אז אתה צריך לדעת להתארגן אל מולה.

קארן טל: מה שאנחנו ניסינו זה לבוא ולהעצים את הילדים ולהגיד, 'הנה אתם הילדים היותר ותיקים בבית הספר ומזדמנת לנו עכשיו להיות בית הספר הראשון שקולט את פליטי סודן, דרפור', הבאנו בפני הילדים את סיפורי הזוועה של הילדים ושל המשפחות שלהם וזה יצר המון הזדהות והמון אמפתיה.

קארן טל: יש לנו תהליכים שבהם ילדים גדולים חונכים קטנים.

קארן טל: קופיץ, אתה חייב, ברשותך, להגיד קצת על מבצעי החונכות.

זבולון אורלב: אתה מנהל את חטיבת הביניים?

יעקב קופיץ: נכון.

זבולון אורלב: זה בדרך כלל שלב החינוך הפרובלמטי במדינת ישראל.

יעקב קופיץ: כן, אנחנו מה שנקרא ילדי הסנדביץ'.

זבולון אורלב: תאמר לי, מה עושים עם ילד שהגיע והוא בן 12 או 13 ולא יודע כלום.

זבולון אורלב: ראיתי אחד התלמידים כאן הוא בגיל 12, לראשונה בא למוסד חינוכי, איך מצמצמים את הפער?

יעקב קופיץ: אני אתן לך סתם דוגמה.

יעקב קופיץ: ביום שני הבא הולכת להיות אצלנו בחינת מיצ"ב באנגלית, אז ישבנו בשבוע שעבר עם פרופ' מיכל בלר---

זבולון אורלב: מנהלת ראמ"ה, הרשות הארצית למדידה חינוכית.

יעקב קופיץ: והסברנו לה את הכל לצורך העניין הזה ואני יכול להגיד לך שהיא הציעה לנו את האופציה הנורא נורא קלה לא להיבחן ואמרנו לה שאנחנו לא מוכנים לקחת את האופציה הזאת, אנחנו דווקא כן רוצים להיבחן, אבל אנחנו רוצים שייתנו לילדים שלנו את האופציה הנכונה לעמוד במבחן הזה.

יעקב קופיץ: קיבלנו את האופציה שחלק מהילדים ייבחנו בעל פה, כי יש להם ידע, הם לא יכולים להביא אותו בכתיבה, אבל הם יכולים להביא אותו בהחלט בקריאה.

יעקב קופיץ: זו אחת מהדוגמאות.

יעקב קופיץ: דוגמה נוספת, אנחנו עובדים מול אוניברסיטת בר אילן, מול המחלקה למשפטים ושם אנחנו מפעילים בכיתות ז' את האלמנט של הגישור.

יעקב קופיץ: בכל שבוע מגיעים אלינו סטודנטים למשפטים מבר אילן ואנחנו מיישמים את המודל של גישור בתוך בית הספר שלנו.

יעקב קופיץ: אני מדבר על שכבת ז', אני מקווה שזה יצמח ל---

זבולון אורלב: גישור בין תלמידים?

יעקב קופיץ: בין תלמידים, בוודאי.

זבולון אורלב: כלומר באים שני תלמידים, אומרים 'תשמע, יש לי ויכוח או ריב איתו, יש לי עניין איתו'?

יעקב קופיץ: אנחנו שואפים להגיע לקראת סוף השנה שיהיה לנו סוג של טריבונל שלמעשה סכסוכים מהסוג הזה ייפתרו שם.

זבולון אורלב: טוב, יפה.

זבולון אורלב: התמכרויות, סמים?

זבולון אורלב: מה עם כל הרעות החולות שיש במערכת החינוך?

זבולון אורלב: פסח עליכם?

קארן טל: לא, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא גם עם מרחב יפתח, עם השוטר הקהילתי, ויש לנו תכניות שחותכות את כל הציר בכל הנושא של תכניות מניעה, מפגשים.

קארן טל: עוד פעם, אין שום תופעה, לצערי הרב, שפוסחת עלינו, אבל יש לנו את האומץ גם להתבונן נכוחה ולהתמודד.

קארן טל: אני חושבת שבהרבה מאוד מובנים 'ביאליק רוגוזין' הוא דוגמה טובה למוכנות להתמודד ויותר מכך, מוכנות להיות פרו אקטיביים אל מול המציאות ולגייס את כל המשאבים.

זבולון אורלב: עוד תופעה ידועה במערכת החינוך זו סוגיית הנשירה, ובעיקר שגם פה מדובר בתלמידים שלא חל עליהם חוק חינוך חובה---

קארן טל: חל עליהם, אדוני.

זבולון אורלב: אני מדבר על אלה שהם לא אזרחי ישראל.

קארן טל: חל עליהם.

קארן טל: לשמחתי הרבה זה שאפו, צל"ש למשרד החינוך שבהתחלה הילדים הללו הוגדרו שקופים מבחינת המערכת, או שגויים, ומצאנו את המנגנונים, וכל ילד גם עם מספר דרכון נקלט, אנחנו מקבלים את הסל הבסיסי עם האקסטרות שמחוז תל אביב מנגיש לטובתנו, יש מעקב, אם אנחנו צריכים---

זבולון אורלב: יש נשירה?

קארן טל: יש נשירה, היא מאוד מאוד מאוד בשוליים.

קארן טל: יש נשירה שאין לנו שליטה עליה, אם ילד---

זבולון אורלב: אתם בית הספר הגדול שקולט ילדי מהגרי עבודה או יש עוד בית ספר גדול בתל אביב?

קארן טל: ישנם בתי ספר נוספים.

קארן טל: יש בית ספר 'הירדן' בשכונת התקווה, כאשר המקסימום של התלמידים בבית הספר שלנו אמור להיות 600, אנחנו עברנו את ה-800, וכשבתי ספר אחרים ראו שיש יכולת להתמודד עם סוגיית הפליטים, העיר תל אביב פתחה את שעריה והיום גם בצפונה של העיר תל אביב מתחנכים למעלה מ-150 ילדי פליטים ומקבלים מענה.

זבולון אורלב: עוד מישהו רוצה כאן לומר?

זבולון אורלב: בבקשה.

סיגל רוזן: אני מבינה שהדיון הזה מתמקד בנושא של החינוך, אבל זה נורא נורא קשה---

זבולון אורלב: בבית הספר.

זבולון אורלב: יש לי בקשה אלייך, שאני לא אצטרך לקטוע אותך, תתאפקי להתרכז בדבר הזה.

סיגל רוזן: אני אתמקד בנושא בית ספר 'ביאליק רוגוזין'.

סיגל רוזן: בית הספר נפלא, העשייה החינוכית בו מדהימה, המורים נפלאים, נורא נורא קשה לתלמידים לקום בבוקר אחרי שבלילה פקחים פורצים לבתיהם, עוצרים את הוריהם.

סיגל רוזן: יש בבית הספר הזה עדיין 120 ילדים שעלולים להיות מגורשים מן הארץ ומן הראוי שהדיון גם יתמקד בנושא הזה.

סיגל רוזן: במקרה הסרט עסק בילדים שהוריהם הגיעו הנה כתיירים או כפליטים, אבל רוב רובם של הילדים נולדו למהגרי עבודה שהגיעו הנה כעובדי סיעוד.

סיגל רוזן: דיבר פה חבר הכנסת בן ארי על חסד.

סיגל רוזן: חסד עשו ההורים שלהם כשהגיעו הנה מהפיליפינים, מהודו, לטפל בהורים שלנו, בנכים ובקשישים, ועכשיו כל מה שאנחנו צריכים לעשות באמת זה לתת להם קצת מעט מהחסד הזה בחזרה ולאפשר להם לחיות פה חיים נורמליים בלי פחד שיגרשו את ההורים שלהם באמצע הלילה.

זבולון אורלב: אני כן יכול להתאפק ולא אפתח את הדיון בסוגיה הזאת.

זבולון אורלב: אמרתי, רצינו לזמן את הדיון שהואיל והסרט קיבל את האוסקר, שכאמור הוא הפרס החשוב ביותר בתחום הקולנוע והוא על בית ספר במדינת ישראל שיכול גם להביא את פניה היפות של מדינת ישראל וגם של מערכת החינוך, אני לא אתן למישהו כרגע לקלקל את התכנית הזאת באיזה שהם נושאים שהם לא ממש ישירות ממן העניין.

סיגל רוזן: לקלקל---

זבולון אורלב: גברתי, אין לך רשות דיבור.

תמי גורדון: אני כרגע בוועד הפעולה של בית ספר רוגוזין, עסקתי בחינוך 30 שנה, היום אני גמלאית של חינוך ויושבת ראש העמותה של 'ילדים ישראלים'.

תמי גורדון: אני רוצה לדבר קצת על המערכת, על מורים ב'ביאליק רוגוזין'.

תמי גורדון: אני רוצה שהוועדה הזאת תבין שמורה שצריך להיכנס לכיתה כל בוקר ולחשוב האם כל הילדים שהיו אתמול בכיתה יהיו גם היום בכיתה ואותו ילד שיושב, ולחשוב מה זה עושה לילד, לילד שיושב ובא בבוקר והילד שישב על ידו אתמול כבר איננו וצריך להסביר לו מדוע הוא איננו, כי הוא נעצר, כי הוא גורש, הוא יושב עכשיו בתא המעצר.

תמי גורדון: אם אנחנו מדברים על ועדה לזכויות הילד, בואו נחשוב מה זה עושה לאווירה הכללית, מה זה עושה לילדי ישראל.

תמי גורדון: אני רוצה לספר לכם, יש לי נכד בן 8 והוא מאוד מעורב בכל הנושא הזה, כי סבתא שלו מעורבת.

תמי גורדון: הוא גם הזמין הביתה את אחת הילדות מבית הספר אליו ויום אחד הוא שאל אותי, 'סבתא, תגידי לי, מה יקרה אם יגרשו אותה?

תמי גורדון: אני יכול להסתיר אותה אצלי בבית?

תמי גורדון: ' ילד בן 8, ואת זה הילדים כולם עוברים ושומעים את זה.

תמי גורדון: אמרתי לנכד שלי, 'אל תדאג, לא צריך', הוא אומר 'אבל אני דואג מה יהיה עם ארוחות שישי אם היא תהיה אצלי בבית', אמרתי לו 'מה זאת אומרת?

תמי גורדון: אנחנו אוכלים אצלי ארוחת שישי וגם אתה, עם מי שיהיה חבר שלך תבוא אליי', הוא אומר 'לא, אבל אני אפחד שהיא תצא לרחוב'.

תמי גורדון: זה מה שאנחנו עושים כרגע לילדים, זה הפחד שעובר על המורים יום יום ואני, אני לא רוצה להגיד בושה ונכלמת, אני חרדה וכואבת.

תמי גורדון: תודה.

זבולון אורלב: כמו שאמרנו, הסוגיה של המדיניות המזגזגת והלא קבועה שיוצרת תחום של אי ודאות היא בהחלט מאוד מאוד בעייתית ואין ספק שהילדים כאן נקלעים למצבים מאוד מאוד מסובכים ובלתי אפשריים.

זבולון אורלב: אנחנו כרגע לא מקיימים את הדיון כיצד לפתור את המצב הזה כי זו לא הבמה הנכונה, רק אנחנו רוצים לוודא שבית הספר בנתונים האלה, כמו שאת מציינת אותם, יודע בדיוק איך להתמודד, כלומר שהמורה שתיארת את הסיטואציה שבה היא נמצאת, יש לה את הכלים, יש לה את הגיבוי, יש לה את התמיכה, יש לה את הידע כיצד באמת מתמודדים עם אותה סוגיה, כמו שאנחנו מנסים גם לוודא גם במצבים אחרים שילדים לצערי נקלעים אליהם, בלי שום קשר למהגרי עבודה ולצערי ילדים נקלעים, ובטח שמעתם שבמדינת ישראל יש 350,000 ילדים בסיכון, שצריכים.

זבולון אורלב: ..

זבולון אורלב: יש עוד מאות אלפי ילדים שלצערנו חיים במצב שגם שם המורה לא יודעת בדיוק.

זבולון אורלב: .. אבל חשבנו שמן הראוי, הואיל ופרס האוסקר שם מיקוד על בית ספר, כדאי שגם הוועדה לזכויות הילד תרחיב את הפנורמה הזאת, תיתן לו גם חשיפה, גם פרלמנטרית, תעודד את בית הספר, תאמר למורים ולמנהלת, 'אתם עושים עבודה מקצועית, ראויה ונכונה', חשבנו שמן הראוי זה תפקידה של הוועדה לזכויות הילד ולכן נענינו ברצון לרעיון שנקרין כאן את הסרט ונזמין את הילדים ונשאל מה שלומם ונדרוש גם בשלום המורים והמנהלת.

זבולון אורלב: זאת בהחלט היתה כוונתנו ואני חושב שאנחנו הגשמנו את זה.

משה הרשקוביץ: בית הספר קיבל את האוסקר אבל אנחנו חושבים שהוא זכאי---

זבולון אורלב: בית הספר לא קיבל, הסרט קיבל.

משה הרשקוביץ: מה שרציתי לומר שגם לבית הספר מגיע את האוסקר הישראלי שהוא פרס החינוך.

משה הרשקוביץ: אנחנו לומדים מפעולות בית הספר לא רק לגבי ילדי העובדים הזרים, אנחנו ניקח משם הרבה דברים ונעביר את זה לכל בתי הספר שלנו, לפחות במחוז, יש לנו הרבה הרבה מה ללמוד מבית הספר הזה ומהמנהלת ושוב, תודה רבה לך.

תמר גורדון: בעיקר לימוד חמלה.

תמר גורדון: מה שאתם מלמדים שם זו חמלה, זה דבר נפלא.

משה הרשקוביץ: תודה רבה למנהלת בית הספר וליושב ראש הוועדה, חבר הכנסת זבולון אורלב.

זבולון אורלב: תודה רבה.

זבולון אורלב: חברים, אני רוצה שוב לומר דברי תודה והוקרה, גם למנהלת, גם למורים וגם לתלמידים, על הפעולה החינוכית.

זבולון אורלב: גם אני, בדיון הקצר הזה ומהסרט, התרשמתי מאוד שנעשית עבודה מאוד מאוד רצינית, חרף כל הבעיות וחרף כל הקשיים וחרף כל אי הוודאויות וחרף כל מה שכל אחד מאיתנו מנקודת המבט שלו חושב, אם זה ראוי, לא ראוי, אם זה נכון, לא נכון, בוודאי הסיטואציה הזאת היא סיטואציה קשה מאוד, כמעט בלתי אפשרית, ואם מתוך הסיטואציה הזאת יש אור חינוכי ראוי, אז צריך לומר דברי הוקרה והערכה ואני מאחל לכם הצלחה רבה.

זבולון אורלב: תודה רבה לכם.