ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 385, 2011-03-07 11:30

אלכס מילר: בוקר טוב.

אלכס מילר: חבר הכנסת כבל, תצטרף אלינו, יש כאן את רונית תירוש.

אלכס מילר: טוב, רבותיי, אנחנו ממשיכים בסדר היום.

אלכס מילר: אני פותח ישיבת ועדת חינוך.

אלכס מילר: יש לנו כאן נושא, הצעה לסדר היום (דיון מהיר) של שלושה חברי כנסת, כולם על אותו נושא – סגירת בית הספר הסביבתי שדה בוקר.

אלכס מילר: חברי הכנסת רונית תירוש, איתן כבל ורוברט טיבייב.

אלכס מילר: אנחנו מתחילים מהראשונה, חברת הכנסת תירוש, ואחר כך חבר הכנסת כבל, ואחר כך אנחנו נעבור לכל המוזמנים, וכל חבר כנסת שרוצה להתייחס במשך הדיון, אני אשמח.

אלכס מילר: בבקשה גברתי.

רונית תירוש: תודה, אדוני יושב הראש.

רונית תירוש: אני רק אציג את הרציונאל של הבקשה שלי ושל החברים, כל אחד יציג מזווית שלו אולי, אבל הדיון הזה, ביקשתי אותו על רקע פנייה של הורים אלי, שאמרו לי כמנכ"לית משרד החינוך לשעבר, האם מקובל עליך שבאמצע שנה שולחים ילדים הביתה כי סוגרים להם את בית הספר.

רונית תירוש: אמרתי – לחלוטין לא מקובל.

רונית תירוש: ניסיתי להבין מדוע, לא הצלחתי, וחשבתי שבמקום הזה אפשר יהיה לבחון יותר לעומק מה בדיוק קורה שם.

רונית תירוש: התרשמתי לחומרה, כשנודע לי שזה לא פעם ראשונה שהילדים נשלחים במהלך שנת הלימודים הביתה.

רונית תירוש: אני רק אקדים ואומר, כי יותר חשוב לי לשמוע את האנשים שבקיאים במה שקורה שם.

רונית תירוש: יש מבנה מאד מיוחד לבית הספר, הוא חלק מפעילות של המדרשה.

רונית תירוש: אם אני לא מדייקת אני מתנצלת מראש.

רונית תירוש: המדרשה, עומדים בראשה, יש לה דירקטוריון, דירקטוריון מאד מאד וותיק.

רונית תירוש: בלי לפגוע, אבל אני ידועה כמי שאומרת את הדברים כהווייתם, נאמר לי שהדירקטוריון הוא מדי וותיק לצורך העניין.

רונית תירוש: אנשים שכבר, נגיד אחרת, הם פועלים מתוך קונספט שמתחיל להיות אנכרוניסטי, מבלי לפגוע חלילה במורשת בן גוריון, לא על זה מדובר.

רונית תירוש: הטענות הן שדווקא את כל מה שמייצגת מורשת בן גוריון, מפעילים גורמים חיצוניים לדירקטוריון, למדרשה.

רונית תירוש: אני לא נכנסת לזה, אני אומרת דברים ששמעתי.

רונית תירוש: צריך לבדוק אותם.

רונית תירוש: יש הרבה מאד טענות על בזבוזים שגורמים לכך שהכסף לא מועבר למקומות כמו שהיינו רוצים, כמו למשל לנושא הפנימייתי של בית הספר.

רונית תירוש: דבר אחר ברור לי, לא מעניין אותי הפוליטיות, ואגב, למען הגילוי הנאות, טלפן אלי ריפמן, ראש מועצת רמת נגב, ואמר לי איך את עושה דיון ולא הזמנת אותי?

רונית תירוש: אמרתי, אני לא נכנסתי לפוליטיקות.

רונית תירוש: פניתי לבקש דיון משום שהורים פנו אלי שהתלמידים נשלחים הביתה, וזה דבר שלא ייעשה.

רונית תירוש: ואז הוא אמר לי – תשמעי, אם תהיה בעיה אני אומר לך, כמו שאמרתי לשר החינוך, הפעלת בית הספר יכולה במקרה הגרוע או לא הגרוע – להיות גם על ידי המועצה עצמה.

רונית תירוש: אני לא נכנסת לנושאים הללו.

רונית תירוש: לי חשוב שבית הספר יתפקד כמו כל בית ספר אחר במדינת ישראל, והילדים יקבלו את מה שמגיע להם.

אלכס מילר: תודה גברתי.

אלכס מילר: חבר הכנסת כבל.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: אין לי הרבה מה להרחיב, אלא להוסיף.

איתן כבל: כשפנתה אלי חברת הכנסת ידידתי רונית תירוש, הנושא שעמד לפתחנו היה עניין של ילדים שלומדים או לא לומדים.

רונית תירוש: נכון.

איתן כבל: ואין מצב, בוודאי לא במהלך שנת לימודים, שתלמידים נשלחים הביתה.

איתן כבל: אוסיף ואומר, לכשנכנסתי יותר ויותר לקרביים של הנושא, כי בכל זאת אני מכיר שם יותר מאדם וחצי שעוסקים בתחום, הסתבר לי, ועל זה אולי אדוני יושב הראש, נוכל להרחיב מעבר לעניין של הסדרת העובדה שלא יהיה מצב שתלמידים לא יהיה להם מקום מסודר ללמוד בו, להעלות את כל הנושא של המדרשה על כל מה שקשור למערכת היחסים שמתקיימת בין המדינה לבין המדרשה, כי אני חושב שכשנוברים וחופרים, רואים שהשורשים הם בעצם שם, ואז תלמידים מוצאים את עצמם במאבק שהוא לא להם בכלל.

איתן כבל: תודה.

אלכס מילר: תודה, חבר הכנסת כבל.

אלכס מילר: יש לנו כאן מישהו מהצד של ההורים, ילדים?

אלכס מילר: כן, מי אדוני?

דורון ארז: שמי דורון ארז, יו"ר וועד ההורים של התיכון.

דורון ארז: אני רוצה לומר קודם כל בפתח הדברים, שהתיכון הזה הוא בית ספר מדהים.

דורון ארז: הבן שלי מסיים כרגע השנה את כיתה י"ב, והחוויה שהוא עבר, וה-4 שנים האלה, זו אחת המתנות הכי גדולות שאנחנו יכולנו לקבל.

אלכס מילר: ולמה יש טענה שיש סגירה של בית ספר, בוא תתייחס קצת לנושא הזה.

אלכס מילר: איך הגעתם לזה?

דורון ארז: אז לפני שאני אגיע לטענות, אני אגיע לזה שיש פה המון גורמים שמעורבים בבית הספר ---

אלכס מילר: כן, אבל ההחלטה היא החלטה אחת.

דורון ארז: כן, כן, שנייה.

דורון ארז: והרבה אנשים עם רצון טוב, חשוב שזה יהיה ברור.

דורון ארז: אני חושב שיהיה ברור שיש כאן המון אנשים עם רצון טוב, והמון אנשים שרוצים שהמהלך הזה יצליח.

דורון ארז: וחשוב להדגיש את זה, למרות כל הבעיות, ויש הרבה בעיות ויש הרבה סוגיות שצריך לפתור.

דורון ארז: המצב באמת שהורים פנו, אמא אחת פנתה בשם עדי לחברת הכנסת רונית תירוש.

דורון ארז: הפנייה הייתה כי פשוט היה מצב של אי ודאות עצום.

דורון ארז: הילדים היו במשך כמה שעות, לאור החלטת בית המשפט, היה עניין של בית המשפט – האם תהיה שביתה של העובדים, ולאור שביתה של העובדים – האם באמת יתקיימו הלימודים או לא יתקיימו הלימודים.

דורון ארז: מתוך הסוגיה הזאת של באמת האם המקום מושבת עקב שביתת העובדים, הילדים ישבו במשך מספר שעות וחיכו להודעה של בית המשפט, שבסופו הייתה החלטה שכרגע ממשיכים ללמוד וממשיכים לעבוד.

דורון ארז: הבעיה המרכזית שיש לנו כרגע, בעיה שצריך לפתור אותה ועובדים עליה כרגע במרץ כל הגופים, והחל ממשרד האוצר וכלה בתאגיד, ובית הספר עצמו.

דורון ארז: וטורחים עכשיו להגיע לפתרון, שהפתרון הזה, אני מאד מקווה, שיוליך אותנו לקראת תהליך של הבראה.

דורון ארז: אני חושב שוועדת החינוך צריכה לשים דגש, והדגש המרכזי הוא על זה שהדברים האלה באמת, שכל הצדדים בתוך המשבר הנוכחי, כי יש משבר, ומשבר לא קטן ואי אפשר להסתיר אותו.

דורון ארז: בתוך המשבר הזה שכל הצדדים למעשה יקבלו את מירב הסיוע, וועדת החינוך צריכה לשים לב שהיא דואגת לכך שבאמת תהיה עמידה בלוחות הזמנים.

דורון ארז: כי יש כאן מערכת של לוחות זמנים מאד צפופה, שבה צריך להגיע לפתרון של משבר שהוא משבר ארוך שנים, זה לא משבר חדש.

דורון ארז: זה משבר שכבר הרבה מאד שנים הולך ומתגלגל לפתחנו, ועכשיו הגיע הרגע לפתור אותו.

דורון ארז: אז יושבים כאן אנשים טובים גם מהאגפים השונים, שעשו הרבה שנים לטובת בית הספר הזה.

דורון ארז: הדרישה שלנו כהורים היא אחת – לדאוג ליציבות כלכלית עכשיו, נוכחית לבית הספר.

דורון ארז: דרישה לעתיד שגם העתיד של היציבות הכלכלית יהיה ברור ויציב; שכל הגורמים יישבו ביחד, ידברו ויגיעו להבנה מיטבית, ובתוך כל התהליך הזה, לשמור על צביונו של בית הספר.

דורון ארז: זאת אומרת – לשמור על אופיו, רק הפנימייתי, לשמור על אופיו הסביבתי, לשמור על האיכויות והערכים שהוא מוביל במשך שנים, ומייצר דורות לתפארת.

דורון ארז: אנחנו ממש רוצים לשמר את הדבר היפה הזה.

אלכס מילר: בסדר, תודה.

אלכס מילר: מי מטעם בית הספר?

אלכס מילר: יש פה את מנהל בית הספר?

דורון ארז: התאגיד הוא בינתיים מייצג את בית הספר.

סמדר כהן: זו באמת שאלה, סליחה, אני וועד המורים.

סמדר כהן: אולי זה סוג של מייעץ לבית הספר.

סמדר כהן: אני וועד המורים של בית הספר, מורה למתמטיקה בתיכון.

אלכס מילר: לא, אבל את אחראית על הניהול של בית הספר?

סמדר כהן: לא.

אלכס מילר: יופי.

אלכס מילר: אתה אחראי על הניהול של בית הספר?

יגאל צחור: כן.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: בוא תספר לנו –

יגאל צחור: שמי יגאל צחור, מנכ"ל מדרשת שדה בוקר.

יגאל צחור: בית הספר התיכון לחינוך סביבתי הוא אחד מחמשת מוסדות החינוך שבבעלות התאגיד שנמצא בהסכם עם ממשלת ישראל.

יגאל צחור: 60% מניות משרד החינוך, 40% מניות יד בן גוריון, והתפקיד שלנו זה להפעיל את מוסדות החינוך על כל מרכיביהם – בית ספר יסודי צין, בית ספר תיכון סביבתי, בית ספר שדה.

יגאל צחור: לגבי בית הספר התיכון, שזאת הסוגיה כאן ---

אלכס מילר: כמה תלמידים לומדים?

יגאל צחור: 220 תלמידים, ומדובר בשנה הקרובה שיהיו כ-270 תלמידים, מתוכם 160 תלמידי פנימייה מכל הארץ.

אלכס מילר: ההרשמה לשנה הבאה התחילה?

יגאל צחור: כן, ההרשמה התחילה ונעשית ---

אלכס מילר: לפי איזה מנגנון?

אלכס מילר: אותו בית ספר, אותו סגנון?

יגאל צחור: וודאי, בית ספר פנימייתי שמתחיל, פותח את שעריו בבוקר ומסיים בשעה שתיים עשרה בלילה לגבי כל התלמידים, כולל תלמידי המדרשה.

אלכס מילר: יש איזה שהוא שינוי בקריטריונים מבחינת הרשמה לשנה הבאה, או שהכל נשאר אותו דבר?

יגאל צחור: הכל אותו דבר, באותם קריטריונים שנקבעו.

אלכס מילר: יופי, אוקי.

אלכס מילר: עכשיו תוכל להתייחס לטענות שהעלו כאן חברי הכנסת.

יגאל צחור: כן, בסוגיה הזאת אני אגיד רק שני משפטים כדי לא להרחיב מדי.

יגאל צחור: הסוגיה הזאת עומדת לפתחו של משרד החינוך, שהוא בעצם זה שצריך על פי ההסכם המשותף, ההסכם של הקמת התאגיד, לאזן את תקציבו כדי קיומו.

יגאל צחור: ומה שמשרד החינוך לא עשה את זה כל השנים, הגענו לגירעון מצטבר במהלך השנים של 5 מיליון ₪, שצריך לכסות אותם.

יגאל צחור: יש כאן ---

אלכס מילר: רגע, רק שאני אבין, משרד החינוך לא נתן את ה-60% שלו?

קריאה: הוא לא עמד בהתחייבות שלו.

אלכס מילר: נתן או לא?

יגאל צחור: הוא צמצם לדוגמא מ-16.2 מיליון שקל ב-1999, ל-10 מיליון וחצי השנה.

יגאל צחור: כל הירידות האלה ---

אלכס מילר: כפוף למה?

אלכס מילר: כפוף לכמות התלמידים הוא צמצם, או כפוף לסתם?

יגאל צחור: כפוף לתמיכה שעליה מחליטים במשרד.

אלכס מילר: אז הוא לא נתן 60%?

אלכס מילר: הוא נתן פחות מ-60%?

יגאל צחור: זה לא שייך, משרד החינוך ---

אלכס מילר: לא, תקשיב, אתה התחלת ---

יגאל צחור: יד בן גוריון ---

אלכס מילר: התחלת איתי עם ההסכם – 60% ההוא, ו-40% ---

יגאל צחור: לא.

יגאל צחור: 60% מניות, אבל זה לא, התקצוב הוא בידי משרד החינוך.

יגאל צחור: הוא הגורם היחיד שמתקצב את מדרשת שדה בוקר.

אלכס מילר: זאת אומרת אתם 100% משרד החינוך.

אלכס מילר: לפי איזה מפתח אתם מקבלים תקצוב?

אלכס מילר: לפי פר ילד?

יגאל צחור: פר ילד, פעילויות.

יגאל צחור: אנחנו צריכים, אנחנו קוני שירותים ממשרד החינוך.

יגאל צחור: מדווחים כל חודש על הפעילות של החודש הקודם.

יגאל צחור: זה הסכם שעליו חתומה המדרשה מול משרד החינוך, ועל פי זה משחררים את הכסף.

אלכס מילר: אוקי, בסדר.

אלכס מילר: זאת אומרת – עכשיו אתם במצב של גירעון, כל כמה?

יגאל צחור: 5 מיליון.

אלכס מילר: 5 מיליון, ומבחינת

אלכס מילר: כם מי בעצם קובע שאתם בבעיה להתנהלות האלה?

אלכס מילר: זאת אומרת יש איזו שהיא תוכנית הבראה?

אלכס מילר: יכול להיות איזה שהוא דבר שאתם מפעילים שבאמת בשביל להתקיים האלה?

יגאל צחור: משרד החינוך, יחד עם משרד האוצר, אני שמח שיש כאן את יאיר טל, שהוא סגן החשב הכללי שהתקבל, שקיבל מינוי ממשרד החינוך לטפל בשאלות תוכנית ההבראה ותקצוב המדרשה.

יגאל צחור: אנחנו מחכים, הוועדה אמורה תוך חודש לסיים את עבודתה ולהביא את מסקנותיה.

יגאל צחור: מדרשת שדה בוקר מצידה התחייבה לתוכנית הבאה עמוקה שהיא בסדר גודל של למעלה מ-2 מיליון שקל, מתוך תקציב של כ-34-35 מיליון, ובתוך זה אחת מהסיבות שאנחנו התחייבנו כלפי משרד האוצר ומשרד החינוך לעשות את תוכנית הקיצוצים, זה מה שעוצר את העימות בינינו לבין וועד העובדים ובין ההסתדרות.

יגאל צחור: אנחנו מבקשים את הסעד של משרד החינוך, כדי לאפשר לממש את תוכנית ההבראה כפי שהצגנו אותה.

אלכס מילר: מצוין.

אלכס מילר: משרד האוצר, אני הבנתי שאתה צריך לצאת.

יאיר טל: עוד מעט אני חייב לצאת, אני אעשה את זה זריז.

אלכס מילר: שמעת את הדברים, האם אתה בעצם היום נמצא במצב, אתם עשיתם בדיקה בעצם איך גרם הקיצוץ של התקצוב של משרד החינוך נגיד, בבית ספר שדה בוקר, איפה הם נמצאים היום, מה הסיבות ומה העתיד, מבחינתכם?

יאיר טל: אני אתייחס.

יאיר טל: שלום לכולם.

יאיר טל: טרם עשינו בדיקה.

יאיר טל: אנחנו סיכמנו גם עם נציגי המדרשה וגם עם משרד החינוך שאנחנו נצא לתהליך משותף.

יאיר טל: אני קצבתי לו חודש, ובמסגרת החודש הזה מינינו מטעמנו רואה חשבון, שבעצם יעבוד ביחד עם אנשי המקצוע של משרד החינוך על הפן שמשרד החינוך אחראי יחד עם אנשים שלי ויחד עם אנשי המדרשה, כדי שבתוך חודש, אני מקווה שעד סוף מרץ, נוכל לגבש איזו מסגרת עבודה שנראה מה באמת הצרכים, מה הבעיות, ומה דורש טיפול, כשאני אומר מראש – אני לא על הצד המתקצב.

יאיר טל: אנחנו קודם כל נסכים מה בכלל הבעיה.

יאיר טל: יש הבדל אם הבעיה היא 2 מיליון ₪, 10 מיליון ₪, או 20 מיליון ₪.

יאיר טל: אנחנו צריכים לראות את המספרים.

יאיר טל: אנחנו במקביל כרגע קרובים כבר להסכמה להעמדה של מקדמה למדרשה, על חשבון תוכנית ההבראה, אבל יש לנו כמה פרטים שצריכים להיסגר.

יאיר טל: אני מקווה שאפילו זה ייסגר היום.

אילן גילאון: אתה יכול להגיד מה הסיבה שמשרד החינוך צמצם את ה---

אלכס מילר: זה משרד החינוך יגיד.

יאיר טל: אני לא יודע להגיד, אני לא אחראי על זה.

אלכס מילר: יש לנו את משרד החינוך, רבותיי, תנו לו.

אלכס מילר: שנייה.

רונית תירוש: לא, לא, אבל בתום הדיון אתם תוודאו שלא יהיה תת תקצוב, וקריטריונים ---

יאיר טל: תראי, אם בסוף אני צריך לחתום על הסכם הבראה – אני לא אחתום על הסכם הבראה שאחרי שבוע הוא לא יהיה בר קיימא, זה ברור.

יאיר טל: צריכים להסכים מה הבעיה, אחרי זה לראות שמעמידים את המקורות.

יאיר טל: אני עדיין לא מעמיד את המקורות.

אלכס מילר: אוקי, זאת אומרת אנחנו יודעים שאתם נכנסים עכשיו להליך של חודש של בדיקה של כל העניין הזה ---

יאיר טל: אני מקווה שתוך חודש נצליח ---

אלכס מילר: ואתם תתנו שם איזה שהוא אוויר לנשימה מבחינת ההיבט התקציבי במידה ויהיה צורך, ואת המסקנות אתה תפעיל אותן ביחד עם משרד החינוך ועם כל מי שאחראי בשדה בוקר על תוכנית ההבראה.

אלכס מילר: אני רק אציין ---

יאיר טל: אני רק אציין שחודש זה מותנה בזה שמגיעים להסכמות באמת על הבעיה והצרכים, ובין יתר ההסכמות זה גם סוגיית עובדים וכדומה.

יאיר טל: זאת אומרת יש עסקה שלמה.

אלכס מילר: ברור, ברור.

אלכס מילר: זאת אומרת אתם כנראה הולכים לפטר אנשים.

אלכס מילר: טוב, הבנתי אותך.

יאיר טל: אני לא מפטר אף אחד.

אלכס מילר: משרד החינוך.

יאיר טל: אני חייב לצאת.

קריאה: אפשר שנציגות העובדים תתייחס?

אלכס מילר: תיכף.

אלכס מילר: משרד החינוך, בוא תגיד לנו איפה אנחנו עומדים, ומה קרה באמת מבחינת התקצוב.

אלכס מילר: על סמך מה היו החלטות בקיצוצים, ואיפה אנחנו כרגע, מבחינת ההפעלה.

משה דקלו: קודם כל אני רוצה לבודד את הקיצוצים מההרצה של בתי הספר.

משה דקלו: אין שום סיבה בעולם להשבית אף לא אחד ממוסדות החינוך במדרשה, משום ששכר הלימוד בבית הספר התיכון לחינוך סביבתי, זורם מדי חודש.

משה דקלו: אני מופקד על שכר לימוד במערכת החינוך בחטיבות העליונות.

משה דקלו: לא היה חודש אחד ששכר הלימוד לא זרם.

משה דקלו: בבית הספר היסודי צין, הוא בית ספר שאנחנו משלמים את המשכורות של המורים.

משה דקלו: כשיש שם מכינה קדם צבאית, שוב, המשרד משלם.

משה דקלו: כל השוטף קיים באופן קבוע, ולא נגענו בו אף פעם, ולא נגענו בו וגם לא מתכוונים לגעת בו כמו בבתי ספר רגילים.

אילן גילאון: אז זה בניגוד למה שכאן הוא אומר.

משה דקלו: וודאי, בוודאי.

משה דקלו: איפה הכסף של משרד החינוך שמדובר בו?

משה דקלו: מדובר בכסף תוספתי, שהוא בעצם הופך את המדרשה, על מכלול מוסדותיה, למערך מיוחד של בתי ספר לחינוך סביבתי, על פי חזון דוד בן גוריון.

אילן גילאון: אז זה מערך מיוחד.

משה דקלו: זה מערך מיוחד, ועל כך המדינה נותנת כסף ייעודי.

קריאה: על פי חוק.

משה דקלו: לא, אין חוק.

משה דקלו: אין חוק.

משה דקלו: המדרשה הזאת לא נכללה בחוק דוד בן גוריון.

משה דקלו: תחת זאת, יש הסכם בין משרד החינוך למדרשה.

משה דקלו: זה הדבר היחיד שלא נכלל בתוכו.

משה דקלו: ניסינו לפני שלוש שנים לכלול את זה בתוך החוק, ולא עלה בידינו.

משה דקלו: זאת אומרת, יש סכום של כסף שעומד לרשות המשרד, שאני אחראי עליו, ואני דואג להעברת הכסף הזה למדרשה, למכלול מוסדותיה.

משה דקלו: לתוכניות הלימודים, שהן מחוץ למגמה לחינוך סביבתי.

אלכס מילר: רק שאני אבין, זאת אומרת עד שנת 99 אתם תקצבתם פעילויות נוספות שהפעילה אותן המדרשה.

אלכס מילר: בשנת 99' התחלתם לצמצם בתקצוב של פעילות, והם המשיכו באותן פעילויות, ואז נגמר ה---

משה דקלו: בשנת 99 זה היה השיא שהם מציגים כשיא.

משה דקלו: אנחנו בתחילת העשור הזה, היו לנו קיצוצים בתקציב, מה שנקרא פלטים, וירדו לנו תקציבים.

משה דקלו: המדרשה הייתה צריכה ליישר את ההוצאות שלה, בהתאם לפלטים, לקיצוצים שיש לנו, והם לא עשו את זה.

משה דקלו: הם השאירו את המערכת בפול ווליום, עם הוצאות גבוהות, ולכן כל שנה, אם נראה את החשבונות, נראה פה מיליון, פה חצי מיליון, והגירעון הזה הצטבר ל-5.1 או 5.4 מיליון שקל.

משה דקלו: זאת אומרת, העניין הוא רק על הכסף התוספתי.

משה דקלו: זאת אומרת, בתי הספר עובדים, ואנחנו ---

אלכס מילר: בסדר, אבל אתה מדבר איתי על השגרה.

אלכס מילר: זאת אומרת כמו כל תיכון אחר יש את השגרה---

משה דקלו: אז אין מה ל- - -

אלכס מילר: כן, בסדר, אבל אתה צריך להבין שברגע שבית הספר מנוהל ומתנהל כבית ספר ייחודי, והוא ממשיך להתנהל ככה ואתה לא מתקצב לו את ההיבט הייחודי, אז אנחנו בבעיה מאד גדולה, כי אחרת אף אחד לא ילך לשם.

משה דקלו: או אני מתקצב לו פחות ואז הוא צריך לנקוט או בפחות פרויקטים, או בצמצומים משל עצמו ---

אלכס מילר: אז הוא לא יהיה ייחודי.

משה דקלו: כן, אבל תשמע, 5 מוסדות עם 10.8 מיליון שקל, זה בכל אופן ייחודי.

אלכס מילר: בסדר, אבל ---

משה דקלו: התיכון מקבל בערך 3 מיליון שקל לכל בית ספר.

אלכס מילר: מה הנגיעה שלכם לאישור הפרויקטים שמבקש אותם בית הספר, ומבקש עליהם תקצוב.

אלכס מילר: יש לכם נגיעה?

אלכס מילר: יש לכם נציג שבעצם מסנכרן את זה איתם, או שכל מה שהם מחליטים הם מחליטים, ואז אתם צריכים לחפש את הדרך לתקצב את זה.

משה דקלו: אנחנו היינו בשני מהלכים, אני רוצה גם את זה לתאר.

אלכס מילר: כן.

משה דקלו: בשנת 2006 משרד המשפטים הפסיק לנו את תהליך התמיכה.

משה דקלו: הוא אמר שצריך לפרסם מבחן תמיכה חדש, ואנחנו מצאנו דרך חדשה יחד עם הלשכה המשפטית שלנו ומשרד המשפטים, בהיות המדרשה חברה ממשלתית, ללכת למהלך של הכרה במדרשה כחברה ממשלתית וכזרוע ביצוע של המדינה.

משה דקלו: ואז הפכנו את התהליך הזה של התמיכה, שהוא היה בשפל, הפכנו אותו לרכישת שירותים.

משה דקלו: מה היה הרעיון בכך?

אלכס מילר: שהם ירוויחו כסף.

משה דקלו: שהם יתחילו לעבוד בכוחות עצמם להביא כסף והכנסות נוספות, חוץ מהמדינה.

משה דקלו: וזה לא קרה.

אלכס מילר: טוב, תשמע, להפוך בית ספר לחברה ממשלתית שתרוויח ---

משה דקלו: לא, זה לא בית ספר, זה מדרשה.

אלכס מילר: כן, בסדר, אבל כך או אחרת.

אלכס מילר: רבותיי, אתם פעם אחת צריכים להחליט מה אתם רוצים כאן במדינה הזאת.

אלכס מילר: תחליטו.

אלכס מילר: אם אתם רוצים שיהיה לכם חינוך סביבתי – מישהו צריך לתקצב אותו.

אלכס מילר: לבוא ולעשות נגזרת מהרווחים של החברה, זה דבר שתשמע.

אלכס מילר: אתה יודע מה, עכשיו אני אגיד לך, אם היו נגיד רק חמישה בתי ספר בישראל שהם בתי ספר לחינוך לתעשייה.

אלכס מילר: תחשוב על דבר כזה, מצב כזה.

אלכס מילר: יש חמישה בתי ספר בישראל שהם חינוך לתעשייה, תיכונים.

אלכס מילר: ואז מגיעים אלי ואומרים לי תשמע, יש בית ספר אחד שהוא בתעשייה האווירית, ואומרים – אנחנו לא מתקצבים עכשיו את החלק הייחודי של החינוך לתעשייה, אנחנו משאירים את זה לתעשייה האווירית.

אלכס מילר: אם התעשייה האווירית תרוויח כסף, אז יהיה כסף לבית הספר.

אלכס מילר: אז התעשייה האווירית באה ואומרת, תשמעו יש לנו עליות, יש לנו ירידות, מה אנחנו קשורים בכלל לאסטרטגיה של מדינת ישראל, בנושא של החינוך לתעשייה.

אלכס מילר: מה הקשר שלנו?

אילן גילאון: אבל מה הם יכולים לייצר כמו תעשייה אווירית?

אלכס מילר: לא, בסדר.

אלכס מילר: אני מדבר על הקונספט.

אלכס מילר: עכשיו, אני מציע שגם בחשיבה קדימה, אל תעשו את הקשר הזה, כי בסופו של דבר הרי אתה יודע מה יכול לקרות.

אלכס מילר: בסופו של דבר יכול לקרות מצב שאנחנו מפריטים את כל המערכת, ואנחנו אומרים שכל הנתיבים שיש היום בישראל שהם נתיבים ייחודיים יהיו קשורים להיבט של רווחים של הגופים שמפעילים אותם.

אלכס מילר: הרי בסופו של דבר אי אפשר לקשור את זה.

אלכס מילר: גם אם אתה מחליט, גם אם היועץ המשפטי בעצם מקל עליך לעשות את הנגזרת הזאת, הרי פשוט היה ללכת, לעשות חוק ממשלתי, להכניס את בית הספר לחוק בן גוריון, ובזה סיימנו את העניין הזה.

אלכס מילר: עכשיו, ברגע שקשרתם, אני יודע מה הם מרוויחים, מה הם לא מרוויחים?

אלכס מילר: אני יודע ממה הם מתקיימים?

אלכס מילר: מחר שם מישהו ילך, מישהו יתפטר ואז כל העסק יקרוס, אז לא יהיה לנו חינוך סביבתי ואז יגידו גם שגם, ודרך אגב, ארבעת בתי הספר האחרים הם גם קשורים לעניין הזה של הרווחים של הגוף איפה שהם משרתים?

משה דקלו: אני לא מדבר על רווחים.

משה דקלו: אני מדבר על כך שאם לנו יש פחות כסף ---

אילן גילאון: מאיפה אתם ציפיתם שהם יביאו כסף?

משה דקלו: לא, הם היו צריכים להקטין את הפרויקטים שלהם, זה הכל.

אלכס מילר: כן, אבל אז אין ייחודיות.

אלכס מילר: אתה יודע, תשמע, זה כמו תרנגולות וביצה.

רונית תירוש: לא, אבל שאל יושב הראש על ארבעה בתי הספר הנוספים.

רונית תירוש: אמרת חמישה סביבתיים, מה קרה להם?

יגאל צחור: לא, יש בית ספר, הגורם היחיד שהוא מייצר הכנסה זה בית ספר שדה ששייך למדרשה, שהוא מארח ונותן תוכניות הדרכה סביבתיות.

רונית תירוש: לא, אבל חוץ מבשדה בוקר יש עוד בתי ספר סביבתיים בארץ, נכון?

משה דקלו: נכון.

רונית תירוש: והם מתקיימים למרות שהורדתם להם את התקציבים?

משה דקלו: הם מתקיימים משכר לימוד של מגמה לחינוך סביבתי.

אלכס מילר: הם פשוט עושים פחות פעילויות, חברת הכנסת תירוש.

יגאל צחור: עם פנימייה, וזה.

משה דקלו: לא, לא.

אלכס מילר: פשוט תראי, כל אחד יש לו את הייחודיות שלו וכל אחד ---

רונית תירוש: אבל רגע, יש פה שלושה פרמטרים, בית ספר נורמטיבי, פנימייה וחינוך סביבתי.

רונית תירוש: על בית הספר הנורמטיבי מקבלים, על הפנימייה אני מעריכה שהם מקבלים מה שצריך.

רונית תירוש: נשאר התוספתי לייחודיות.

אלכס מילר: כן, אבל את מבינה שברגע שהם לא יפעילו את הפרויקטים אף אחד לא יבוא לבית הספר הזה.

רונית תירוש: לא, לא, אז אני שואלת אם בתי ספר מקבילים גם הורידו להם בוודאי תקציבים פלטים.

אלכס מילר: אבל כל בית הספר נבנה בצורה כזאת ש---

רונית תירוש: אז השאלה מה קרה שם.

אלכס מילר: תביני, אני אגיד לך ---

רונית תירוש: אתה זוכר את הסיפור שהיה בפרדס חנה?

אלכס מילר: זה הכל מתחיל מאיפה שאת מתחילה.

אלכס מילר: ברגע שאת מתחילה להפעיל מנגנון מסוים, כל מי שהולך ---

רונית תירוש: השאלה לאן הולך הכסף.

רונית תירוש: אם יש מנגנון שהוא רחב לפעילויות נוספות והכל מתערבב שם – אז מתחילה להיות בעיה.

רונית תירוש: תראה, אני זוכרת את הדיון על פרדס חנה.

רונית תירוש: אתה זוכר?

אלכס מילר: כן.

רונית תירוש: זה אותו דבר שגם כן בית ספר שסגרו ופתחו, והחקלאים, ואיגוד החקלאים.

רונית תירוש: ברגע שזה מן עמותות שעושות עוד דברים, חוץ מבית הספר והייחודיות שלו – הכסף שם זורם מסעיף לסעיף, ואתה לא יכול ---

אלכס מילר: תראו, אני יכול להבין את המנגנון.

אלכס מילר: אם אתם עושים פעולה שאתם רוצים שהבוגרים של בית הספר הזה יהיו חלק ממערכת שלכם, ואתם מפעילים את זה – אז אין ספק שההכשרה שאתם דורשים שתהיה חלק מהמערכת שלכם, צריך למצוא לזה גם מקור תקציבי.

אלכס מילר: זה דבר ראשון.

אלכס מילר: אם אתם מדברים על אופן כללי של חינוך סביבתי ואתם לא מדברים שהבוגרים של בית הספר איך שהוא צריכים להשתלב במערכת של תאגיד שלכם, אז זה כבר סיפור אחר.

אלכס מילר: יש פה שני היבטים, ההיבט הראשון – מה בסופו של דבר קורה עם הבוגרים ואם הם חלק ממערכת התאגיד שלכם.

אלכס מילר: אם כן – אז אין ספק, אתם צריכים להיות חלק מזה.

אלכס מילר: אם לא – וזה באופן כללי אתם משתמשים במשאבים שיש לכם כדי להרחיב את האופקים של החינוך הסביבתי ---

אילן גילאון: אבל מה כוונת יושב הראש?

אילן גילאון: שהעמותה, המלכ"ר הזה צריך לפתח חברה עסקית שבה היא מעסיקה את התלמידים?

אלכס מילר: לא.

אלכס מילר: אני אגיד לך מה המטרה, כי ברגע שאתה בא ואתה יוצר ייחודיות של סתם לדוגמא, שעובד נגיד במנגנונים של חקלאות, שעובד במנגנונים של קיבוצים שבאים ואומרים – הבוגרים שלנו, אנחנו רוצים לשמור עליהם, אנחנו נותנים להם את הייחודיות של המקום איפה שהם נמצאים.

אלכס מילר: אנחנו נותנים להם כלים שכל שאר ילדי ישראל לא מקבלים, שכל שאר ילדי ישראל שהופכים לבוגרים של מערכת החינוך לא יכולים להיכנס למערכת הזאת; נותנים להם קצת יותר כלים, מלמדים אותם ואז הם משתלבים.

אלכס מילר: זה מנגנון אחד שאתה יכול להגיד שסתם לדוגמא במקומות איפה שמלמדים איך לעבוד על מטוסים, אז הם מקבלים קצת יותר כלים בשביל לעבוד במטוסים.

אילן גילאון: אבל זאת ההנחה של כל החינוך, שאנחנו מכשירים אנשים ונותנים להם כלים כדי שהם יהיו ---

אלכס מילר: כן, אבל יש כלים כלליים ויש כלים ייחודיים.

יגאל צחור: לא, הכלי, הדבר הכי ייחודי במקום הזה זה אלף שאנשים באים למקום כמו שדה בוקר, שהוא גם יישוב.

יגאל צחור: ויש לנו תקווה שאנשים יבואו בבוא הזמן, וזה לא רק תקווה זה גם מתממש – לבוא לבנות את ביתם במקום, אבל אין לזה שום קשר לדרך של החזקת המקום בארבע השנים שהם נמצאים.

אלכס מילר: בסדר גמור.

אלכס מילר: טוב, רבותיי, אני פשוט רוצה לסיים פה את הסיבוב של כל מי שקשור.

אלכס מילר: כן, בבקשה אדוני.

משה שליט: משה שליט.

אלכס מילר: משה שליט.

משה שליט: אני יושב ראש הדירקטוריון, מזקני הדור.

משה שליט: גברת תירוש כינתה אותי זקן.

רונית תירוש: יש לי הרבה כבוד לזה.

משה שליט: אני זקן, אני משומש, אני במצב מצוין.

משה שליט: לא זו הבעיה.

משה שליט: הבעיה היא אם בית ספר סביבתי שובת, בית הספר הסביבתי לא שבת.

משה שליט: הוא חלק ממארג קריית החינוך.

משה שליט: ההיסטוריה היא פשוטה.

משה שליט: המקום הזה הוקם ביזמתו של דוד בן גוריון, על ידי קרן הנגב, זה שמה הקודם של יד בן גוריון.

משה שליט: השם שונה ליד בן גוריון לאחר פטירתו.

משה שליט: היינו 10 אנשים שבנינו את זה, בראש בן גוריון, שמעון פרס, השר ספיר, חיים ישראלי, כולם רשומים, גם עבדכם.

משה שליט: מאז אני משרת את המדרשה.

משה שליט: כל מה שישנו במדרשה או כמעט הכל, נבנה על ידי תרומות שהשיגה יד בן גוריון, והיא בנתה את המבנים, את הדרכים, את המעונות, כל מה שיש.

משה שליט: או הרוב, לא הכל, הרוב.

משה שליט: בשנת 73 הגענו להסכם עם מדינת ישראל שאנחנו נעביר את הכל לחברה ממשלתית, בה תחולק ההקצבה 60% למדינה ו-40% ליד בן גוריון.

משה שליט: דירקטורים 5% מטעם המדינה, 4% יד בן גוריון.

משה שליט: המדינה לא מינתה דירקטורים חוץ ממני.

משה שליט: היא עמדה על כך שיושב הראש יהיה מטעמה.

משה שליט: קודם הייתי מטעם יד בן גוריון, ובחוזה שנעשה להקמת המדינה התחייבה יד בן גוריון להעביר את הכל לחברה הממשלתית.

משה שליט: בתמורה לזאת המדינה התחייבה בהסכם מחייב לקבל את התקציב ולהשלים אותו.

משה שליט: ככה היא עשתה את זה באופן שיטתי.

משה שליט: משרד החינוך קיבל תקציב, אישר אותו והשלים אותו.

משה שליט: התקציב בסדר גודל היה תמיד בסביבות 32-34 מיליון שקל, כמו שאמר מנכ"ל המדרשה.

משה שליט: 16 מיליון בהתחלה תמכו, ככה זה הדרדר משנה לשנה.

משה שליט: כל המוסדות לידיעתכם פעילים.

משה שליט: כל בית הספר הסביבתי פעיל.

משה שליט: הייתה שביתה של חצי יום, המדינה שינתה את הקריטריונים.

משה שליט: במקום לתקצב היא קונה שירותים.

משה שליט: אבל היא קונה שירותים בסכום שהיא רוצה.

משה שליט: היות והיא קונה שירותים בסכום שהיא רוצה וכל המערכת הזאת פעילה, נוצר גירעון משנה לשנה משנה לשנה.

משה שליט: בהתחלה גלגלנו את הגרעון, אחר כך הגיעו מים עד נפש.

משה שליט: אם המדינה תכסה לפחות חלק והעובדים יכסו חלק ואת ההפרש, אנחנו אומרים 5 מיליון, אנחנו צופים שהמדינה תכסה 2 מיליון, העובדים וההנהלה 2 מיליון, ו-1.5 מיליון אנחנו נספוג במשך מספר שנים, וכל המוסדות בריאים וקיימים.

משה שליט: קרי – קריית חינוך ייחודית, שהיא אפשר להפריד את בית הספר מבית ספר שדה, אי אפשר להפריד, זה שילוב מיוחד.

משה שליט: גם המוסדות אחרים מתנגדים.

משה שליט: בית הספר שדה מפעיל למעלה מ-40,000 תלמידים בשנה.

משה שליט: אגב, זה הדבר היחידי שהוא עסקי, היתר הוא לא עסקי.

משה שליט: הגרעון נוצר בגלל כך שהמדינה לא עומדת בהתחייבותה, שינתה את כללי המשחק באופן חד צדדי ---

רונית תירוש: השאלה אם אתם גם שיניתם בעקבות ---

משה שליט: לא, לא, לא אנחנו.

משה שליט: מי זה אנחנו?

רונית תירוש: לא, אבל אתם לא יכולים להישאר, תראה, אני הייתי מנכ"לית 5 שנים עם הקיצוצים הכי גדולים לצערי, אני לא גאה בזה, 17 קיצוצים, אבל היינו נדרשים לשנות תוכניות.

רונית תירוש: זאת אומרת ברגע שנכפה עלי קיצוץ, אני לא יכולה להתנהל כאילו לא קרה דבר.

רונית תירוש: השאלה אם שיניתם.

משה שליט: גברתי, אנחנו לא שינינו כלום, אנחנו הפעלנו את כל ---

רונית תירוש: אז זה רע מאד.

רונית תירוש: זה בדיוק העניין.

משה שליט: תרשי לי.

משה שליט: אנחנו מפעילים את כל יחידות החינוך.

רונית תירוש: מכסף שאין לכם.

משה שליט: תראי, אם את לא תתני לי לגמור אז אני אתקשה להסביר.

משה שליט: ישנם ששת המוסדות, זה קריית חינוך, זה מאגר אחד.

משה שליט: היינו מגישים תקציב והמדינה הייתה חייבת בהתחייבות חוזית מחייבת לשלם את זה.

משה שליט: היא שינתה את כללי המשחק באופן חד צדדי.

משה שליט: לא אנחנו שינינו, לנו לא היה מה לשנות.

משה שליט: דירקטוריון לא יכול לשנות.

משה שליט: יד בן גוריון מסרה את הכל, היא לא חייבת שום דבר, כי היא מסרה את כל מה שהיא עשתה שעלה עשרות מיליונים של שקלים או דולרים, הכל למדינה.

משה שליט: הפתרון היחידי מורכב משני אלמנטים – אלף, השתתפות המדינה בגירעון שהיא אחראית לקיומו.

משה שליט: ב', שהעובדים בתוכנית הבראה שאנחנו עובדים יחד עם האוצר, ייגרמו לכך שעוד 2 מיליון יכוסו, וכפי שאמרתי – 1.5 מיליון, יתפרשו במשך שנים.

משה שליט: המדינה לא מינתה את הדירקטורים שהיא חייבת למנות.

משה שליט: היא צריכה למנות 5 דירקטורים ...

משה שליט: המדינה לא מקיימת את החוזה.

משה שליט: עכשיו, אם המדינה תקיים את החוזה – לא תהיה בעיה.

משה שליט: העובדים משום מה מתעקשים בצורה בלתי רציונאלית, והיינו צריכים להוציא צו מניעה נגד השבתה, ובית המשפט מינה מגשרת.

משה שליט: קשה להניח שהמגשרת תוכל לפתור את זה ביום אחד, כי אנחנו נתקלים בהתנגדות ממשית.

משה שליט: אמנם הם אומרים שהם תרמו הכל, אבל הם לא תורמים שום דבר.

אילן גילאון: מה הסיבות, למה הם רצו לשבות?

משה שליט: הם רוצים לשבות מכיוון שאנחנו בתוכנית ההבראה צריכים לחסל כמה יחידות שאין להם יותר קיום.

משה שליט: היה מוסך שבשעתו עבד 14 כלי רכב.

משה שליט: היום יש שניים.

משה שליט: יש שני אנשים שעובדים במוסך, הם לא עובדים, הם ממש לא עובדים.

משה שליט: לא צריך את המוסך.

משה שליט: הצעתי לעובדים – קחו את המוסך חינם.

משה שליט: קחו, בעד שקל אחד לשנה תיקחו את המוסך, תפעילו אותו.

משה שליט: הם לא רוצים, כי המוסכניק מקבל משכורת של 15,000 ₪.

משה שליט: בתור איש מוסך הוא לא יקבל את הדבר הזה.

משה שליט: יש נגריה, אין צורך בה.

משה שליט: היא הוקמה בשעתו.

אלכס מילר: לא, בסדר, תקשיב.

אלכס מילר: אני לא רוצה להיכנס עכשיו להיבטים של ההבראה ומה סוגרים ומה פותחים.

אלכס מילר: זה לא המקום.

אלכס מילר: יש בשביל זה משרד האוצר, משרד החינוך ---

משה שליט: נכון, אנחנו ממשיכים איתו.

אלכס מילר: אתם תשבו, מה שאתם רואים לנכון כראייה כללית שצריך לצמצם אתם תצמצמו.

אלכס מילר: בסופו של דבר יש חשיבות גם בחינוך, וגם כמובן בהפעלה של אותם הפרויקטים, ומה שלא עובד, ומה שאין צורך ואין ביקוש – אז כנראה שאין ביקוש לזה.

אלכס מילר: אבל לא כאן.

אלכס מילר: כי אם אנחנו נתכנס עכשיו אני לא יודע מה התמונה הכללית.

אלכס מילר: אתה תגיד לי – מוסך צריך לסגור.

אלכס מילר: אני יודע מה עוד יש אפשרויות?

משה שליט: תראה, לכן אנחנו יושבים עם משרד החינוך והאוצר על תכנית הבראה, אנחנו עושים את זה.

אלכס מילר: מצוין, בסדר גמור.

משה שליט: אנחנו יושבים על זה עם משרד האוצר ומשרד החינוך, ופחות או יותר אנחנו מגיעים להבנה.

משה שליט: הבעיה היא עם העובדים, שמתעקשים בצורה קיצונית, ואני מקווה שבעזרת המגשרת נצליח לפתור את זה.

משה שליט: אין שום בעיה אחרת.

אלכס מילר: בסדר גמור.

אלכס מילר: דני שטרית, נציגות העובדים.

דני שטרית: אוקי, אנחנו שומעים את הדברים גם של יושב ראש הדירקטוריון, עם כל הכבוד וההערכה שלנו אליו, ואנחנו מעריכים מאד את פועלו ברבות השנים.

דני שטרית: אבל אנחנו מצטרפים לדברים של חברת הכנסת תירוש, בהתייחסות שצריך התערבות פה של חברי הכנסת ושל וועדת החינוך, במה שנקרא מדרשת שדה בוקר.

דני שטרית: לכאורה, נשמע פה שרק עתיד בתי הספר הוא מונח פה על הכף, אבל אני רוצה לתקן את הרושם.

דני שטרית: כל עתיד מדרשת בן גוריון או מדרשת שדה בוקר, מונח פה על המאזניים.

דני שטרית: יש סבירות מאד גבוהה שהמדרשה עומדת בפני פשיטת רגל.

דני שטרית: ידידי המנכ"ל, יגאל צחור, אמר פה בדברים שלו דברים נחרצים ---

אלכס מילר: דני, ברשותך, רבותיי, אני פשוט חייב לעזוב לוועדת הכספים, יש לי שם חוק.

אלכס מילר: מי שמחליף אותי זו חברת הכנסת רונית תירוש.

אלכס מילר: אתם תסיימו כאן ואני אהיה עד יד על הדופק על כל אותן המסקנות שאתם תקבלו כאן, בסדר?

דני שטרית: תודה לך.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: חילופי יושבי ראש – היו"ר רונית תירוש

דני שטרית: אני אחזור על המשפט האחרון שמבחינתי הוא באמת חשוב שעתיד מדרשת בן גוריון פה מונח על המאזניים, ויש חשש גדול שהמדרשה תיסגר עם כל מכלול העניינים שהיא מייצגת, לרבות בתי הספר, ואנחנו רוכשים גם כבוד גדול למערכות החינוך ובתי הספר, אבל אני חושב שהדיון צריך להיות פה סביב עתיד המדרשה בכללותה.

דני שטרית: כל הדברים שנאמרו פה, גם מבחינת נציג משרד החינוך, זה נכון.

דני שטרית: הוא אומר פה במפורש, כשמשרד החינוך, אנחנו היינו שמחים מאד שמשרד החינוך, בשנת 99 לא היה מקצץ אגורה.

דני שטרית: משרד החינוך בא להנהלת המדרשה, הנהלת המדרשה מבחינתנו מתחילה מיושב ראש הדירקטוריון הנכבד שיושב פה, עד אחרון המנהלים.

דני שטרית: בא ואומרת – אנחנו הולכים לקצץ לכם, ולקצץ אני אומר לך, חברת הכנסת תירוש, שנציגות העובדים, ויושבים פה חברי הוועד, נתנה את ידה לכל מהלך של תוכנית הבראה ושיתפה פעולה.

דני שטרית: עד היום במשך 3.5 שנים שאנחנו מתדיינים איתם, לא הייתה ולו שביתה אחת.

דני שטרית: וגם כשפרצה השביתה הנוכחית, עד שהגיעו מים עד נפש, היא הייתה בדיוק ל-24 שעות בודדות, כדי לגרום לכך שהדיון הזה יתקיים.

דני שטרית: יושבים פה גם נציגים של ההורים של התלמידים שיושבים פה, הם שותפים איתנו לאותה דעה.

דני שטרית: האם ביקשו שבשביתה מערכת החינוך לא תפגע, ולא אפשרנו באמת שמערכת החינוך תפגע.

דני שטרית: ימי הלימודים יתקיימו כסדרם, גם מערכת התזונה של התלמידים לא נפגעה באותו יום.

דני שטרית: אבל אני רוצה לשים דגש על מה שנשמע פה במפורש, ונציג משרד החינוך שאומר במפורש – הכתובת הייתה על הקיר.

דני שטרית: המערכת הניהולית נדרשה לקצץ ולהתאים את התקציב.

דני שטרית: לא רק שהיא לא התאימה.

דני שטרית: באה הנהלת המדרשה לנציגות העובדים ואמרה, כמו שאנחנו רגילים לשמוע במדינה לצערנו – העובדים צריכים לשלם את מלוא המחיר.

דני שטרית: אבל בחזון של בן גוריון, אני תושב הנגב כמעט 50 שנה.

דני שטרית: בין היתר בחזונו של בן גוריון, זה היה תעסוקה לאנשי הנגב.

דני שטרית: במדרשת שדה בוקר התפרנסו פעם למעלה מ-200 עובדים שהם תושבי הנגב.

דני שטרית: היום יש שם בערך 100 עובדים מנהליים, שעדיין זה מקור פרנסתם היחיד של אותן משפחות.

דני שטרית: באה הנהלת המדרשה, יושבים במגדל השן בתל אביב, אני לא יודע מתי בפעם האחרונה הם הגיעו והדירו את רגלם עד למדרשת שדה בוקר בנגב, מעבר לטקסים לזכרו של בן גוריון, וטוב שהוא בחר לקבור את עצמו שמה, אחרת מי היה, מתי היינו רואים אותם שם.

דני שטרית: ומגיעים ואומרים – העובדים צריך לקצץ.

דני שטרית: במחי יד – צריך לסגור מוסך, צריך לסגור נגריה, צריך לסגור הכל.

דני שטרית: שכל העובדים ילכו הביתה.

דני שטרית: אני אומר לכם חברי הכנסת, דרישת ההנהלה עד יושב ראש הדירקטוריון, זה במחי יד להעיף 50 ו-60% ומהעובדים הביתה.

דני שטרית: זו המשמעות של תוכנית ההבראה.

דני שטרית: אבל אני רוצה להודיע פה לכולם – אנחנו שיתפנו פעולה.

דני שטרית: אני כנציג ההסתדרות שמחזיק את התיק הזה למעלה מ-10 שנים, נהגנו באחריות כבדה.

דני שטרית: בדקנו את המסמכים, בדקנו נתונים, היינו גם בקשר עם אנשים שיושבים פה בבניין הזה, וכשראינו שמשרד החינוך, אם כי באורח חד צדדי, אני לא מבין למה משרד החינוך?

דני שטרית: אם היה הסכם משנת 73, למה משרד החינוך בא בצורה חד צדדית, מקצץ בצורה דרסטית מסך תמיכה שהיא מהווה 40% מתקציב המדרשה, מ-16 מיליון ₪ ל-10 מיליון ₪, המשמעות ידועה.

דני שטרית: זה היקפים עצומים.

דני שטרית: אבל, נציגות העובדים פה, ואני דוחה פה את כל האשמות של יושב ראש הדירקטוריון, באה, נתנה כתף והדברים האלה כתובים, מסודרים בפרוטוקולים של אין ספור ישיבות בבתי הדין לעבודה בבאר שבע ובאוצר פה בירושלים, שהעובדים, ואני מדגיש את ---

רונית תירוש: תן דוגמא של נתנה כתף.

דני שטרית: כן, כשאנחנו הגענו להסכמות על קיצוץ בסדרי גודל של מיליון שקל מטעם העובדים בלבד.

דני שטרית: עכשיו, יושבים פה יושב ראש הדירקטוריון, מנכ"ל המדרשה שלפני שבועיים שלושה הודיע לדירקטוריון הנכבד שהוא שם את המפתחות ומתפטר.

דני שטרית: אני מבקש ממך, יגאל צחור ידידי היקר, שאני מאד מעריך את פועלך – תגיד במפורש למה התפטרת.

דני שטרית: הוא לא יכול לשאת בנטל של מה שמנחים אותו הדירקטוריון מלמעלה ומה שקובעים.

דני שטרית: הוא הודיע על התפטרות אחרי שנה וחצי בלבד בתפקיד, והוא איש הנגב.

דני שטרית: עכשיו, באים ורוצים, יושב ראש הדירקטוריון מציג פה כביכול תמונה שהעובדים לא מסכימים.

דני שטרית: אני אומר לכם ואני מצהיר פה בוועדת החינוך, שהעובדים נרתמו.

דני שטרית: דרך אגב, גם אבי ניסן כהן יושב ראש האגף לאיגוד מקצועי היה שותף איתנו באוצר פה בדיונים.

דני שטרית: הצגנו לו אחת לאחת, סעיף אחרי סעיף במספרים, כשיושב איש הכספים של מדרשת שדה בוקר פה, גבי דנה, והיה שותף לכל הסעיפים שהם מצטברים לכדי 900 מיליון, אפילו מיליון מאה להערכתנו.

דני שטרית: פה בחוץ טרם לפני שנכנסו לישיבה הייתה מילה או שתיים יחד עם יושב ראש הדירקטוריון והמנכ"ל.

דני שטרית: קראתי למנכ"ל, מבחינת יושב ראש הדירקטוריון הסכמנו ל-300,000 ₪.

דני שטרית: בא המנכ"ל, ואני אומר לו – תציג בפני יושב ראש הדירקטוריון כמה הסכמנו – המנכ"ל מצהיר בפניו על משהו בסדרי גודל של 900,000.

דני שטרית: אני רוצה משפט אחרון ברשותך.

דני שטרית: אני באמת רוצה לומר לכם, גם כאיש מאד וותיק בנגב ממצפה רמון, וכמי שמחזיק את התיק ב-10 שנים האחרונות.

דני שטרית: עתיד המדרשה פה הוא בספק גדול.

דני שטרית: המדרשה עומדת לפשוט רגל.

דני שטרית: אם לא תהיה פה התערבות, גם מבחינת הבקרה והבדיקה של המערכות שמבקרות את המדרשה.

דני שטרית: יש פה דירקטוריון שלא מעניין אותו מה קורה בשטח.

דני שטרית: הם רוצים שהעובדים ישלמו את מלוא המחיר, אבל ברמה הניהולית, עד יושב ראש הדירקטוריון, שקל אחד הם לא מוכנים לתת כתף לעניין.

דני שטרית: תודה רבה.

רונית תירוש: תודה דני.

משה שליט: גברתי, זה באמת משהו, תרשי לי כמה מילים.

רונית תירוש: אני ארשה לך.

רונית תירוש: רק מנהל הכספים שלכם, אני חושבת שהוא גם יכול להעמיד דברים על דיוקם ככל שצריך.

רונית תירוש: מר גבי דנה.

גבי דנה: אני אגיד מספר דברים, לפחות בראייה שלי.

גבי דנה: צריך להבין דבר פשוט, כל הייחודיות וזכות הקיום של המדרשה, זה בזכות מוסדות החינוך שלה והפעולות שהם מבצעים.

גבי דנה: אם אנחנו נלך ונקצץ בפעולות מוסדות החינוך, אנחנו גוזרים גזר דין מוות על המדרשה, ועל החזון המפואר של דוד בן גוריון.

גבי דנה: ואני תיכף אתייחס גם למספרים שמתאר פה חברי מההסתדרות.

גבי דנה: ולכן, המדרשה נמנעה בתוקף מבחירה לגעת בפעילות מוסדות החינוך, וכל הזמן לשמר אותה ככל האפשר.

גבי דנה: זה דבר אחד.

רונית תירוש: כן, אבל אתה יודע, כשהעובדים שובתים אז אין בית ספר.

גבי דנה: תיכף, תיכף נדבר על שביתת העובדים.

גבי דנה: כשנחתו אותם קיצוצים, המדרשה בעצם ניסתה לפעול ככל יכולתה, בכל התחומים שאפשר לגעת ולצמצם אותם, ובלבד שכמה שפחות לפגוע בפעילות של מוסדות החינוך.

גבי דנה: לאורך השנים, משנת 2004 ועד היום ברציפות המדרשה צוברת גירעונות, בגלל ההקצבות הנמוכות, שהיו עד 2008 במתווה של תמיכה, ומ-2008 כפי שתיאר דקלו, עברו לרכש פעולות.

גבי דנה: ומה שקורה היום זה הדבר הבא – המדרשה היום נמצאת בפני מצב קשה מאד כמותו, והמדרשה בעצם נוקטת בתוכנית הבראה שנמצאת באישורים במשרד האוצר והחינוך, שיש לה מספר רגליים שחשוב להגיד אותם פה, ויש להם גם מספרים מאחורה.

גבי דנה: מצד אחד המדרשה אומרת – איפה שאין לי צורך בדברים שהם לא חיוניים לקיום מוסדות החינוך – אני אגע ואפעל.

גבי דנה: גם בתחום עובדים, גם בתחום צמצום הוצאות, גם בתחומי הנהלה, ואנחנו נציג את זה, ומשרד החינוך יראה ויאשר.

גבי דנה: אין פה שום, זה נמצא אגב במצגת שנמצאת אצלכם וחולקה לכם.

גבי דנה: פשוט לא יכולנו להקרין אותה מפאת קוצר הזמן.

גבי דנה: הדברים כתובים.

גבי דנה: אנחנו פועלים להגדלת הכנסות עצמיות, אפשר לראות את זה גם בתוצאות של השנה הזו, 2010 שחלפה.

גבי דנה: בית ספר שדה הגדיל את הכנסותיו בצורה משמעותית.

גבי דנה: אנחנו עושים כל שביכולתנו.

גבי דנה: הצד השלישי שמחויב פה, הוא בעצם השתתפות המדינה באותם גירעונות עבר, שנולדו מתוקף זה שהמדינה לא קיימה את החוזה שנחתם עמה.

גבי דנה: כל שנה היא קיבלה את התקציב, כל שנה היא ידעה ממנו, וקיצצה כפי שקיצצה.

גבי דנה: והדבר הרביעי והאחרון הוא, שאנחנו לא באים היום ממקום של אנחנו מסכנים תעזרו לנו.

גבי דנה: זה חשוב לי להבהיר את זה.

גבי דנה: זה לא המקום.

גבי דנה: אנחנו יודעים לייצר פעילות חינוך, ויושב לידי דקלו ויעיד עד כמה היא משובחת וטובה.

גבי דנה: כל מה שאנחנו מבקשים, משרד החינוך היום מבצע פעולות חינוך באמצעות רכש, פעולות חיצוניות אנשים, יזמים פרטיים שמכניסים כסף לכיסם ומכרזים כאלה ואחרים.

גבי דנה: אנחנו הזרוע הביצועית של המדינה.

גבי דנה: אנחנו הבן שלכם.

גבי דנה: תביאו את הפרויקטים האלה אלינו.

גבי דנה: אנחנו נייצב את עצמנו, אנחנו נעשה את הפעילויות האלה לשביעות רצונו המלאה של משרד החינוך, ולא נהיה תלויים באף אחד ובחסדים של אף אחד.

גבי דנה: אנחנו רוצים לעמוד על הרגליים בכבוד, לייצר פעילות לאורך שנים.

גבי דנה: לעניין הקיצוצים שמדברים פה עם העובדים, אז הם מתהדרים באותם 900,000 ₪.

גבי דנה: הם רק שוכחים שבצד השני הם דורשים לפחות 600,000 ₪, כאשר ה-600,000 ₪ תוספות הם לאורך שנים, וה-900,000 ₪ קיצוץ, הוא לשנה בלבד.

גבי דנה: הוא לא 900, סליחה, 400,000 קיצוץ הוא לשנה בלבד.

דני שטרית: בוא תספר מה ההנהלה נרתמת להבראת המדרשה.

גבי דנה: ההנהלה נרתמת ---

דני שטרית: אל תבקר את מה שאנחנו אומרים.

דני שטרית: תגיד, תציג אתה כמנהל כספים מה המדרשה נרתמת במערך הניהולי לטובת הבראת המדרשה.

רונית תירוש: דני, אני עדיין שואלת את השאלות.

גבי דנה: בשקף הלפני אחרון במצגת יש את עיקרי תוכנית ההבראה שמונחת על שולחן משרד החינוך, על שולחן האוצר ועל שולחן ההסתדרות.

גבי דנה: אם תרצו, גם בזה אפשר ל---

רונית תירוש: תודה רבה.

רונית תירוש: חברת הכנסת גילאון, בבקשה.

אילן גילאון: כן גברתי.

אילן גילאון: קודם כל טוב עשו חבריי רונית תירוש ואיתן כבל שהעלו את הנושא, כי הילדים צריכים לקבל חינוך קודם כל לפחות כמו בכל מקום אחר.

אילן גילאון: אבל גברתי יושבת הראש, הבעיה שאם היה מגיע מישהו ממדינת נורמליה לפה, הוא לא היה מבין מה מתרחש כאן, כי אנחנו דנים אותו דיון בכל הוועדות פעם אחרי פעם.

אילן גילאון: הרי כל אדם נורמאלי היה מבין שמקום כמו מדרשת שדה בוקר היה צריך להיות כל כולו בבעלותה של מדינת ישראל מאלף ועד תו.

אילן גילאון: זה לא קנטרי קלאב, זה לא מכון לשעשועים.

אילן גילאון: ובבית ספר יש תלמידים ויש מורים ויש עובדים, כמו שבבית חולים יש חולים ויש עובדים ויש רופאים, וכל המכלול הזה ביחד צריך לשמר אותו.

אילן גילאון: ברגע שמדינת ישראל מתחילה לקנות שירותים, אבל היא קונה אותם במחיר שלא היו משלמים לה את השירותים האלה, אילו היא הייתה מוכנה לשלם עליהם, ואני אומר לכם את זה מתוך ניסיון, כי אני בא מהרשויות המקומיות.

אילן גילאון: אנחנו נכנסים לאותה בעיה שמדרשת שדה בוקר מנהלת כרגע דיון שהוא מופרך לגמרי.

אילן גילאון: זאת אומרת, אנחנו מן הצד היינו אמורים לראות את כל המערכת כמקשה אחת.

אילן גילאון: עכשיו, אני אגיד לכם למה אני באתי לכאן.

אילן גילאון: קודם כל כדי לדאוג לתלמידים, זה ברור לגמרי.

אילן גילאון: אבל הכי קל זה ללכת לפתור כל בעיה על חשבון העובדים, כי כשאתה אומר שהם דורשים 600,000 ₪, אולי מגיע להם?

אילן גילאון: אולי אלה דברים שהם דברים לגיטימיים מבחינת הדרישה של העובדים?

אילן גילאון: לא כל שכן חברת הכנסת אמרה מספר פרמטרים ואני רוצה להוסיף לזה עוד שניים.

אילן גילאון: אחת זה המיקום בפריפריה, והדבר השני, כל כך הרבה מדברים היום על מורשת, כל כך הרבה תוכניות על מורשת, האם זה לא מורשת?

אילן גילאון: ואני אומר בתור הדיוט, אדם שאין לו ידיעות במערכת החינוך, סתם תושב במדינת ישראל, יודע שמדרשת שדה בוקר זה מותג, זה ממש מותג.

אילן גילאון: אני יודע, באופן כללי, לרגע חשבתי שיש שם גם בית ספר לאומניות, רק אחר כך נזכרתי שזה במכלל במצפה.

אילן גילאון: אבל שתבינו, מבחינת האסוציאציה שהדבר הזה מייצר.

אילן גילאון: אני מברך על עיקרון היעילות.

אילן גילאון: אבל אני אומר, אם אנחנו נעמיד אותו כמקום ראשון בכל סדר, וכאן אני פונה למשרד החינוך, לא למדינת ישראל – מדינת ישראל פשוט לא הייתה קמה, כי זה דבר לא רנטבילי, לא יעיל והמשל למדינה – משל מדרשת שדה בוקר.

אילן גילאון: לכן להיות קצת יותר קונקרטי.

אילן גילאון: אחת, אני לא רוצה להיכנס לעניין הדירקטוריון והניהול, כי אין לי מספיק מידע, ואני מניח, אשתי תמיד אומרת ששום דבר לא קורה רק מסיבה אחת.

אילן גילאון: כאילו רק בגלל כסף.

אילן גילאון: לפעמים הכסף מניע אותנו לעוד דברים לא טובים, חסרון הכיס.

אילן גילאון: ברור לגמרי שכאן צריך ללכת ולהציל את המדרשה מבחינה תקציבית.

אילן גילאון: אם זה מקום חשוב למדינת ישראל, ואני חושב שכן, וודאי היא צריכה להתנהל באמצעות מלכ"ר.

אילן גילאון: וודאי היא צריכה להתנהל באופן שהיא צריכה להתנהל, אבל אני לא אכנס לשיטת הניהול.

אילן גילאון: ברור לגמרי שמי שלא יכול להיפגע פה, קודם כל זה מתחיל בעובדים, כי הם תמיד הכי פגיעים.

אילן גילאון: ולכן נדרש לבוא לפה.

אילן גילאון: דבר שני התלמידים ודבר שלישי המקום, המותג כמדרשה.

אילן גילאון: שלושת הדברים צריכים לחול ביחד.

אילן גילאון: מי שדיבר כאן על הגברת מנגנוני הבקרה, אני מסכים לגמרי.

אילן גילאון: תראי, רונית, אני אין לי בעיה עם דברים מיושנים, אני איש מאד מיושן בעצמי.

אילן גילאון: זאת אומרת, אני גם לא מאמין מצד שני בזה שאין חכם כבעל ניסיון, משה.

אילן גילאון: כי ראיתי גם בעלי ניסיון מטומטמים מוחלטים בחיים שלי.

אילן גילאון: אז זה שתבין.

אילן גילאון: זה לא אומר כלום.

אילן גילאון: אבל לא זה ולא זה.

אילן גילאון: היו פעם דברים מאד מיושנים, מאד לא משתלמים, אבל הם עבדו טוב, והייתה תחושה של ביתיות מסוימת.

אילן גילאון: אני קיבלתי ארוחה בבית ספר כי גרתי באשדוד, בעיר פיתוח.

אילן גילאון: כך זה נקרה.

אילן גילאון: ואפילו ב-10 נתנו שוקו ולחמנייה.

אילן גילאון: זה לא היה ביג דיל שוקו ולחמנייה, אבל אני אגיד לכם מה הביג דיל שהיה.

אילן גילאון: הביג דיל שהיה זה שמשרד החינוך בכבודו ובעצמו חשב שלילד מגיע שם שוקו ולחמנייה.

אילן גילאון: לא בא שום פריץ ושום נדבן ואף אחד אחר.

אילן גילאון: אי לקיחת האחריות והפיכת המקום הזה שהוא גם מורשת, גם מקום, גם פריפריה וגם בית ספר, חברה, ממלכתיות, זאת הבעיה המרכזית, שצריכה להפוך אותם למקור לרווח?

אילן גילאון: במה הוא יתחרה?

אילן גילאון: בזה שייתן ג'קוזי יותר טוב?

אילן גילאון: מה, הוא צריך לעשות צימרים שם?

אילן גילאון: הרי זאת מדרשה, זה מוסד.

אילן גילאון: היית אומר את אותו דבר לגבי מוזיאון?

אילן גילאון: לא.

אילן גילאון: כשהיא מקיימת הרבה מאד פונקציות אחרות.

אילן גילאון: ומתוך כך שפתח יושב הראש באמירה שהם צריכים לצייד, וזה נכון.

אילן גילאון: כל בית ספר אגב, צריך לצייד בכלים אנשים.

אילן גילאון: אחת הבעיות במדינת ישראל, שיש לנו קבוצות שלמות, סקטוריאליות, שכאשר לא מציידים אנשים בכלים ומביאים אותם אל תוך המצוקה, הם יודעים שהם יכולים להניב מזה פירות.

אילן גילאון: וזאת אחת המצוקות הגדולות.

אילן גילאון: לכן, הסיפור מתחיל קודם כל במשרד החינוך, מדוע אין את התקצוב הזה, עם הפרויקטים.

אילן גילאון: הדבר השני, להיכנס לתוך הניהול; והדבר השלישי, אם כל זה לא ילך, אולי תנסו לקנות ממדינת ישראל, ממשרד החינוך, את השירותים שמשרד החינוך רוצה לקנות באותו כסף, באותו מחיר שהוא רוצה לקנות.

אילן גילאון: אני ארצה לראות שמשרד החינוך יוכל לבצע את זה.

אילן גילאון: זה כנראה יש פה בעיה.

אילן גילאון: ולכן אני לא יודע מי העובדים של משרד החינוך ומי העובדים של המדרשה ומי העובדים האחרים.

אילן גילאון: זה 130, זה מה שנותר כרגע.

אילן גילאון: 130 עובדים ו-220 ילדים בבית הספר, ועוד 40,000 מבקרים שאני מקווה שהם יתרחבו במספרם במהלך השנים, אבל בסופו של דבר האחריות צריכה להיות מיניסטריאלית, משום שברור שזה יקרוס.

אילן גילאון: אני לא רוצה להתערב, אין לי מושג מי ייקח את האחריות על זה.

אילן גילאון: אני שמעתי כל מיני שמועות שריפמן רוצה להשתלט, שישתלט.

אילן גילאון: ובתנאי שכאן יישמר משפט שלמה.

אילן גילאון: ובתנאי שיישמר משפט שלמה, שהילד יישאר שלם.

רונית תירוש: תודה רבה.

רונית תירוש: תודה.

רונית תירוש: מר שליט, בבקשה, רצית להוסיף ואני אעבור אחר כך לוועד ההורים ואליך.

משה שליט: אני לא רוצה לחזור על הדברים שאמר ראש אגף הכספים של המדרשה.

משה שליט: המדרשה לא עומדת לפשוט את הרגל.

משה שליט: והמצגת ההיא של מר שטרית, היא מצגת שהיא יכולה, כאשר הוא מגיש נתונים לא נכונים, לעשות כאילו שהמדרשה רוצה לפטר את העובדים.

משה שליט: אפשר לפטר יחידות שלא יכולות להתקיים, ועל זה יש גם פסיקה של בית המשפט, בתי דין לעבודה.

משה שליט: יחידות שלא יכולות להתקיים,

אילן גילאון: אני לא מבין את המושג – מה זה יחידות שלא יכולות להתקיים?

אילן גילאון: תסלח לי.

משה שליט: מוסך.

אילן גילאון: יחידות שלא יכולות להתקיים זה אנשים שלא יכולים להתקיים בסופו של דבר כתוצאה מן ההחלטות שלכם.

משה שליט: האנשים מחזיקים, אנחנו מחזיקים שלוש יחידות שאין צורך בהן.

משה שליט: ממש אין צורך בהן.

משה שליט: זה חלק מזה.

משה שליט: תוכנית ההבראה, אם היא ---

אילן גילאון: תוכנית ההבראה כוללת הסבה של האנשים האלה שטיפלו במוסך למקום אחר?

משה שליט: כן, כן, וודאי.

משה שליט: אני הצעתי להם לקבל את ה---

קריאה: יש בתי ספר שדה, יש ---

משה שליט: אם אני הצעתי להם לקבל את המוסך חינם, את הנגרייה חינם, חינם, שיעבדו, אנחנו נהיה הלקוחות שלהם.

משה שליט: כל תוכנית ההבראה קשורה ב---

רונית תירוש: אני אדבר על תוכנית ההבראה.

משה שליט: אני רק אומרת לכם, היות ובית הדין מינה מגשרת, אני מקווה שלמגשרת, שהיא מתחילה בפעולה בעוד כמה ימים, הוזמנו ל-10 לחודש, נציג לה את כל העובדות, אולי היא תמצא פתרון.

רונית תירוש: תודה.

משה שליט: עוד משפט אחד – מה שהכרחי זה גישה של כל תוכנית ההבראה של מדרשת שדה בוקר, אם יפתרו את ה-5 מיליון שקל והתקציב השנתי של המדרשה יהיה 13-14, התמיכה תהיה 13-14 מיליון שקל – המדרשה תמשיך לפעול כמו שהיה.

משה שליט: לא תהיה לה שום בעיה.

משה שליט: משרד החינוך והאוצר צריכים להיות דבקים בהתחייבות.

משה שליט: הם קיבלו רכוש של מיליונים, והם צריכים לעמוד בהתחייבות הזאת.

משה שליט: היא לא יכולה להשתנות ולהגיד חתמנו חוזה והחוזה הוא פיסת נייר.

משה שליט: תודה.

רונית תירוש: תודה.

רונית תירוש: חבר הכנסת איתן כבל, בבקשה.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: אני ברשות

איתן כבל: כם רוצה לחדד אולי מדרגה נוספת במה שאמר ידידי, חבר הכנסת אילן גילאון.

איתן כבל: אני חושב כמאזין מן הצד, וכמי שנענה לבקשה של ידידי חברת הכנסת רונית תירוש להעלות את הנושא על סדר היום, אני חושב שרב המשותף על המפריד.

איתן כבל: הנקודה הכי חשובה כאן שאותה עדיין לא שמענו בצורה מפורשת, שאין מצב שיקרה מקרה שתלמידים יישלחו הביתה.

איתן כבל: זאת אומרת זה דבר שצריך קודם כל להסיר אותו מסדר היום, כי קודם כל, לפני הכל, לפני שאנחנו עוסקים בעניין של המדרשה, שאני בעצם העליתי את זה, לשם כך קודם כל התכנסנו, זה הדיון המקורי.

איתן כבל: ולרגע איך אומרים, גלשנו אל תוך הדברים שהם נכונים, שהם בסופו של עניין סובב ומסובב, מובילים לכך שהתלמידים נשלחו הביתה.

איתן כבל: אז קודם כל שנקבל את ההתחייבות הזאת, באופן הברור ביותר.

סמדר כהן: אי אפשר.

סמדר כהן: אי אפשר.

רונית תירוש: ברשותך, עוד מעט תדברי.

איתן כבל: את יודעת, אני לא עובד שם.

איתן כבל: אני רק מביא את הדיון לכאן כדי לשמוע את מי שמוסמך לכך כדי שיאמר את הדברים.

איתן כבל: זה אחד.

איתן כבל: נקודה שנייה, תראו, מדרשת שדה בוקר שאני מבקר באזור הזה לא רק בימי האזכרה לבן גוריון, כי גם יש לי חברים שגרים באזור, שאני נוהג לבקר אותם.

איתן כבל: אבל מעבר לכך ---

דני שטרית: התכוונתי לדירקטוריון.

איתן כבל: לא, אני הבנתי.

איתן כבל: הרחבתי את זה.

איתן כבל: ואני אומר את זה כך, ואני אמרתי את זה לא בשביל שמישהו ימליץ עלי להדליק משואה בעניין, אלא כדי לומר לכם שישנה חשיבות מאד מיוחדת למה זה שדה בוקר ומה זה כל האזור הזה.

איתן כבל: זאת אומרת, גם זה מה שאני רוצה לחדד בעניין שאמר אותו אילן, חבר הכנסת גילאון.

איתן כבל: זו חובתו של הדירקטוריון, של ההנהלה, למצוא עד כמה שניתן את המכנה המשותף הרחב, כדי ...

איתן כבל: פחות בתוכנית הבראה כזאת או אחרת, עם החלטה של בית משפט או אי החלטה של בית משפט, למצוא את המכנה המשותף הרחב – איך אנשים שעובדים במקום הזה, במדרשה – ימשיכו להיות חלק ממעגל העבודה במקום, כיוון שזה לא עניין של מה בכך.

איתן כבל: אנשים זה לא עניין של מה בכך כשהם מפוטרים בתל אביב.

איתן כבל: קל וחומר שבקל וחומר, כשמדובר באנשים שבאמת סוף העולם שמאלה.

איתן כבל: אני אומר את זה באופן הכי ברור ומניח אותו על השולחן בצורה הכי ברורה.

איתן כבל: זה לא אומר, וכמי שעסק בזה, שאם יש פרזיטים, שהם לא צריכים ללכת הביתה.

איתן כבל: זאת אומרת ויש כאלה, אני חס וחלילה לא מעיד על אף אחד.

איתן כבל: אין לי מושג.

איתן כבל: אני בוודאי לא יכול לבוא ולדבר בשפה כזו על מה שאני אינני מכיר.

איתן כבל: אבל ממערכות אחרות, זאת אומרת חוקי העבודה לא יכולים בסוף להיות רק דבר של אחיזה בקרנות המזבח, שבסוף גם פוגע בכל המכלול.

איתן כבל: אבל כן, אני אומר לך משה ידידי, ואני אומר לך כן יגאל ידידי, חובתכם לעשות את כל אשר נדרש, כדי שהמקסימום של האנשים, אם לא כולם, ימשיכו להיות חלק ממערכת ---

משה שליט: מדובר בסך הכל בכמה אנשים ---

איתן כבל: לא, לא, אני לא.

איתן כבל: אני אפילו לא רוצה ---

סמדר כהן: כמה אנשים?

סמדר כהן: זה הרבה באחוזים.

איתן כבל: סליחה.

איתן כבל: אני אפילו לא רוצה שתכניסו אותנו עכשיו לתוך העניין.

רונית תירוש: אנחנו לא נכנס.

סמדר כהן: לא, הוא אומר מעט אנשים.

איתן כבל: אם נדרש ותבקשו את התערבותנו, אולי נסכים להיענות.

איתן כבל: זה לא בדיוק המקום שעוסק בלגשר.

איתן כבל: ודבר אחרון ברשותכם, זה העניין של המדרשה.

איתן כבל: זאת אומרת, יש בעיה או אין בעיה.

איתן כבל: זאת אומרת אני עדיין לא בדיוק הצלחתי להבין את הניואנס.

איתן כבל: מצד אחד הכל בסדר, יש תוכנית הבראה, יש עבודה מול האוצר, מול משרד החינוך, הכל בסדר.

איתן כבל: אבל מצד שני, עובדה היא שיש בעיה.

איתן כבל: זאת אומרת, שיש עננה שמרחפת.

איתן כבל: אני אומר לכם, לא תינתן לכם ההזדמנות כל יום לבוא בפני הוועדה לומר את דבריכם.

איתן כבל: אינני יודע עד כמה אנחנו, ובואו נשים את הקלפים גם על השולחן.

יגאל צחור: איתן, מה הוועדה תעשה עם מה שהיא שמעה?

איתן כבל: זה המשפט שרציתי לומר.

איתן כבל: זה לא כך.

איתן כבל: אני אומר את הדבר הבא, יכול להיות שאין בידינו את הכלים, יכול להיות.

איתן כבל: אבל מצד שני, לוועדה יש גם כלים.

איתן כבל: כשהיא רוצה להירתם לעניין מסוים, תאמין לי יגאל, אני את הבית הזה מכיר היטב.

איתן כבל: אם יהיו כאן בוודאי שלושה חברי כנסת שאינם מהנמושות של הבית, יכולים להתגייס ולהוביל מהלך, יחד עם יושב הראש ולגייס מהלך שכן יכולים למצוא את הדרך איך לסייע.

איתן כבל: אבל זה לא מספיק.

איתן כבל: הסיוע הוא איננו ברור מאליו.

איתן כבל: חובת ההוכחה היא גם עליכם, למה שהדברים אכן במקום כזה שנדרשת פעולה שבה הוועדה תירתם לעניין הזה.

איתן כבל: תודה.

רונית תירוש: תודה רבה.

רונית תירוש: נציגת המורים.

סמדר כהן: אני נמצאת כאן בוועד מורים, אבל גם כאמא שהבת שלי למדה בתיכון, וגם גרה ביישוב.

סמדר כהן: ואני רוצה להגיד כמה דברים.

סמדר כהן: מציגים פה את כל הסיפור של העובדים שבאמת לכאורה הוא לא קשור כל כך לסיפור של המורים, אבל כן, מאד.

סמדר כהן: בית הספר לא יכול לתפקד באופן שבו הוא מנוהל ובאופן שבו המערך והאריגה של כל המערכות האלה, נמצאות מורכבות אחת בתוך השנייה.

סמדר כהן: ברגע שהעובדים המנהליים לא יכולים לתת לנו שירות – בית הספר לא יכול לעבוד.

סמדר כהן: אין מטבח, אין לנו חשמל, אין לנו קיטור, אין לנו מים, אין לנו שום דבר.

סמדר כהן: אי אפשר לנתק את הדיון הזה מהדיון הזה.

סמדר כהן: דבר נוסף, יש פה איזו מן תחושה שכל הזמן מנתקים, המורים חיים במגדל השן, הכל בסדר.

סמדר כהן: אנחנו הרי מורים בבית הספר סובלים מאד.

סמדר כהן: סובלים מאד.

סמדר כהן: אמנם מר דקלו מספר פה שהוא נותן ומעביר שכל"ם כל חודש.

סמדר כהן: המורים בבית הספר לא מקבלים כל חודש את השכר שלהם.

סמדר כהן: הייתה בעיה, סליחה?

קריאה: לא צריך ממקרה חד פעמי ---

סמדר כהן: שתי פעמים בשני מקרים.

דני שטרית: הם רומזים שאת לא מדייקת, בלשון המעטה, אז תדגישי את מה שאת אומרת.

סמדר כהן: אוקי, אז אני אדייק.

סמדר כהן: פעמיים לא קיבלנו את השכר שלנו, על אף שהשכל"ם שלנו מועבר.

סמדר כהן: דמי הבראה לא קיבלנו, ביגוד לא קיבלנו בזמן.

סמדר כהן: יש לנו רשימה של 60 תלונות של מורים, בעיות של שכר קשות מאד מול מנהל כוח אדם, ומול מנהל הכספים, וכמובן מנכ"ל המדרשה, שהוא האחראי בפועל מלמעלה.

סמדר כהן: זאת אומרת שחדר מורים, לפני ה-10 לחודש, מה-5 לחודש מתחיל לרעוש ולגעוש, ונשאלת השאלה תמיד – החודש נקבל משכורות?

סמדר כהן: סמדר, החודש נקבל משכורות?

סמדר כהן: יהיה לנו?

סמדר כהן: כמה נקבל החודש?

סמדר כהן: איזו צורה של משכורת נקבל?

סמדר כהן: עכשיו, אתה יודע, זה לא רק לגבי המשכורות.

סמדר כהן: כל ההתנהלות בתוך בית הספר נמצאת בתוך הבוץ הזה, של הארגון של וועד העובדים המנהלי.

סמדר כהן: דרך אגב, המזכירות שלנו, כל צוות הפנימייה חברים בוועד המנהלי.

סמדר כהן: איך אנחנו יכולים לנהל?

סמדר כהן: מר כבל, אתה אומר – לא להשבית את הלימודים.

סמדר כהן: איך אנחנו יכולים לנהל בית ספר פנימייתי, כש-50% מהעובדים שלו הם בכלל עובדים מנהליים?

סמדר כהן: כל מזכירות בית הספר, המדריכים, אימהות הבית.

סמדר כהן: מי יעשה את הדברים האלה?

סמדר כהן: אז 4 שנים לא נחתם חוזה עם העובדים המנהליים, וזה על הגב שלנו.

סמדר כהן: ואנחנו כל שנה וכל פעם וכל אירוע מתכופפים והכל עובר מעלינו.

סמדר כהן: די.

סמדר כהן: גם אנחנו רוצים להמשיך את הפעילויות החינוכיות שלנו, ולהמשיך להישאר מיוחדים ולהיות טובים במקצוע שאנחנו עושים.

סמדר כהן: אנחנו יודעים לחנך וללמד.

סמדר כהן: תסירו מעלינו את הצרה הזאת.

רונית תירוש: תודה סמדר.

רונית תירוש: יהודה, בבקשה.

יהודה סקר: שלום לכולם, אני מג"ד במילואים.

יהודה סקר: בשנים 82-85 גרתי במדרשה, וכולם פה שכחו דבר אחד.

יהודה סקר: יש שם שני מכונים של אוניברסיטה עם 600 סטודנטים.

יהודה סקר: בזמנו היה, כנראה שהיום יותר.

יהודה סקר: ואנחנו היינו קונים שירותים וכבר משנת 82 הבעיה הזאת צצה.

יהודה סקר: אף פעם, מר דקלו, לא קיצצו לנו.

יהודה סקר: לא יודע למה.

יהודה סקר: אז היו שרי חינוך שדאגו לנו.

יהודה סקר: אני הייתי מגיע לשר החינוך כל שנה, ומקבל עד השקל האחרון.

יהודה סקר: לא נתתי להם להוריד שקל אחד.

יהודה סקר: איך אני קשור למדרשה גם, לא רק גרתי שם, שני בני אלעד ורעות הם בוגרי התיכון הזה.

יהודה סקר: זה פאר היצירה.

יהודה סקר: אתה לא יודעים, בן גוריון מתהפך בקברו כשהוא שומע את הדברים האלה פה.

יהודה סקר: אני בדם ליבי בניתי את המכונים בחיק המדבר.

יהודה סקר: מאות אלפי מטרים מרובעים מתקציבים של האוניברסיטה, והייתי קונה שירותים במדרשה.

יהודה סקר: יושבים פה חברים שמכירים אותי.

יהודה סקר: לא היה סכסוך שם.

יהודה סקר: לא יכולים, זה חלק בלתי רגיל.

יהודה סקר: הפנימייה, בית הספר, אגב גם בית הארחה בזמני נבנה ושופץ ולא היו לנו גירעונות.

יהודה סקר: אני לא יודע איך הגעתם.

יהודה סקר: וכתוצאה מכך גם בני בכורי בעין יהב, ממשיך להיות בן הנגב וגם רעות שלי תושב הנגב.

יהודה סקר: בכל אופן, אני לא מבין איך הגעתם לסיטואציה כזאת.

יהודה סקר: היא צודקת המורה פה.

יהודה סקר: כל השירותים שניתנים זה אב הבית, אם הבית, מנהל הפנימייה, כולם, איך הם יכולים לחיות בלי משכורת?

יהודה סקר: אני בכל אופן חושב שאני מוכן שתהיה וועדה, אני מוכן גם להצטרף לדבר הזה, לסייע כמיטב יכולתי.

יהודה סקר: ואחיו של יגאל צחור, פרופסור צחור, אני גם בוגר מחזור א' של אוניברסיטת בן גוריון.

יהודה סקר: 21 שנה מכהן בנגב.

יהודה סקר: תודה.

רונית תירוש: תודה רבה.

רונית תירוש: אני רוצה לסיים.

רונית תירוש: כן, משפט אחרון.

דורון ארז: אנחנו כאן ראינו הרבה בלבול.

דורון ארז: כל מי שהיה כאן אמר – אין לי מספיק נתונים, חסרים לי דברים.

דורון ארז: התחושה היא שאין כאן שום דבר יציב כרגע, שאפשר לסמוך עליו.

דורון ארז: זו הבעיה שלנו ההורים.

דורון ארז: אנחנו נמצאים בתוך המערכת, ומרגישים שהכל כעלה נידף.

דורון ארז: הכל מסתחרר סביבנו, ואנחנו בכל רגע נתון יכולים למצוא את הילדים שלנו חוזרים הביתה.

דורון ארז: זו התחושה שלנו.

דורון ארז: מה שאנחנו מבקשים, שהוועדה תעקוב ותראה שהדבר הזה מתייצב, שיש איזה שהוא נתון יציב שאנחנו יודעים שאנחנו יכולים לסמוך עליו.

דורון ארז: שאנחנו יודעים שהילדים שלנו היום או מחר לא פתאום חוזרים הביתה, כי איזה שהוא משבר התחולל.

רונית תירוש: ברור.

יגאל צחור: רונית, אני יכול להציע הצעה?

רונית תירוש: כן, בבקשה.

יגאל צחור: אני מקבל מה שדורון אמר, כי קשה מאד להסביר את הדברים וזה כבר אומר במידה רבה דרשני.

יגאל צחור: אני חושב שמאחר שהחודש הזה הוא חודש מאד קריטי משני טעמים.

יגאל צחור: טעם אחד זה מה שמשה שליט אמר, שאנחנו נכנסים לגישור עם העובדים, בהנחה שייצא מזה משהו.

יגאל צחור: והטעם השני זה שגם משרד החינוך וגם משרד האוצר, קבעו וועדה עם רואה חשבון שייכנסו לאלתר לבדיקה וקבלת החלטות.

יגאל צחור: אני חושב שהוועדה צריכה לקבל החלטה שבסוף החודש הזה היא מבקשת לקבל את תוצאות ההתדיינויות בשני התחומים האלה, כדי לדעת לאן הדברים הולכים.

רונית תירוש: תודה רבה.

רונית תירוש: טוב, אני אסכם גם על דעת היושב ראש, אבל לפני זה אני רוצה לומר שגם בתוכנית ההתייעלות שאתם מגישים, ואני אומרת את זה לך גבי, מתוך כמעט 3 מיליון שקל התייעלות, בערך קצת מעל 10% נוגע בהתייעלות שאינה קשורה לעובדים עצמם.

רונית תירוש: כלומר, יש פה הפחתה של חצי שעת הפסקת צהריים, קיצוץ 5% בשכר ברוטו לעובדים, קצובת דמי ההבראה תוקטן, ביצוע תשלומי ניידות רכב לפי הוראות חשכ"ל גם יש פה קיצוץ, סגירת המוסך, מחלקת תחבורה, סגירת מסגרייה ונגריה, צמצום עבודות חצרנות, צמצום תקנים במוסד החינוכי – בכל זאת נוגעים במוסד החינוכי.

רונית תירוש: קיצוץ בהוצאות תפעוליות שוטפות, אנרגיה, מזון וכלי רכב.

רונית תירוש: ואז, מכל ה-9 סעיפים יש עוד שניים אחרונים שמביאים אותנו לקצת מעל 10% מסך הקיצוץ.

רונית תירוש: זה אומר קיצוץ 5% בשכר ברוטו מנהלים וחוזים אישיים, וקיצוץ בתקני הנהלה.

רונית תירוש: אני חושבת שזה קצת אולי לא פרופורציוני, אבל אני אומרת את זה בזהירות רבה, כי אני באמת לא מצויה עדיין ---

יגאל צחור: לא, כי זה מעורב.

יגאל צחור: זה לא חד ממדי בסעיפים שאת אומרת, וזה רק עובדים ולא חוזים אישיים או דברים כאלה.

רונית תירוש: אוקי, אני לא נכנסת לזה.

דני שטרית: וזה נייר שההנהלה הציגה בפניך.

רונית תירוש: אני רואה מה שאדם מן היישוב יכול להבין מתוך הרשימה הזאת, אבל אני רוצה לסכם ברוח הדברים הזאת.

רונית תירוש: ראשית, אנחנו מבקשים ששתי הוועדות כפי שהצעת מר צחור, תדווחנה לוועדה הזאת, לוועדת החינוך, לגבי ההחלטות שלהן.

רונית תירוש: גם הוועדה של משרד החינוך והאוצר, וגם הוועדה לגישור שהוקמה בעקבות פסיקת בית המשפט.

רונית תירוש: הדבר השני, אנחנו מבקשים משתי הוועדות, וזה דבר שצריך להעביר אליהן, להימנע ככל הניתן מפיטורי עובדים כחלק מתוכנית ההבראה.

רונית תירוש: אנחנו אומרים את זה גם תחת המעטה של מורשת בן גוריון.

רונית תירוש: אנחנו מביאים אנשים לנגב ורוצים ---

אילן גילאון: כשאת אומרת ככל הניתן בדרך כלל התשובה זה – לא ניתן.

אילן גילאון: צריך להגיד דברים ---

רונית תירוש: לא, אמר איתן כבל, יש פה פרוטוקול והם בוודאי יקראו אותו.

רונית תירוש: אם יש מצב של אדם שבא ולא עושה כלום כל היום, באמת אי אפשר להמשיך תחת חסות חוקי העבודה להשאיר אותו.

רונית תירוש: אבל כשהם מדברים על סגירות מוחלטות, אני חוששת, חבר הכנסת גילאון, כשמדברים על סגירה מוחלטת של יחידות מסוימות, אז אני קצת חושבת ששופכים תינוק עם המים, וצריך בדיוק לבדוק אם יש מקום לחיסול גורף של יחידות.

רונית תירוש: אבל אני לא נכנסת לזה.

אילן גילאון: כי זה בסופו של דבר, זה המיצוי, זה הפתרון היחיד שבסופו של דבר נמצא.

רונית תירוש: הקל.

אילן גילאון: חבל.

רונית תירוש: אתה רוצה שאני אציע שבכלל לא יהיו פיטורי עובדים?

אילן גילאון: כן.

רונית תירוש: שהמילה ככל שניתן תצא?

דני שטרית: כן, כי כבר 20% מהעובדים, ואני סיפרתי לך חברת הכנסת תירוש, 20% מהעובדים כבר שילמו את המחיר והיום נמצאים כמובטלים בנגב.

רונית תירוש: דני, אתה לא עוזר לי.

רונית תירוש: אני נענית לקריאתם של שני חברי הכנסת, אני חושבת, וגם ליושב הראש.

רונית תירוש: הוועדה מבקשת למנוע פיטורי עובדים בתוכנית ההבראה.

רונית תירוש: אנחנו מבקשים שתתקבל הודעה על פתיחה של שנת הלימודים הבאה ללא שינוי באופי וצביון בית הספר.

רונית תירוש: אנחנו מבקשים מעצמנו לבדוק אפשרות להוסיף את בית הספר לחוק בן גוריון, שנעשה תיקון לחוק.

משה שליט: אגב, פעם היה מוסכם על ידי השרה הקודמת, יולי תמיר, אבל היה נוסח של תיקון החוק וגם בסיכום שהיה אצל ד"ר שושני, גם כן הייתה הצעה לתקן את חוק בן גוריון.

רונית תירוש: טוב.

רונית תירוש: אני לסיום מבקשת ברשות

רונית תירוש: כם שייווצר, ואני פונה למר דקלו, כי נציג האוצר יצא.

רונית תירוש: אבל הוועדה מבקשת שיהיה קשר ישיר ומתמיד בין תוכניות המדרשה ובין משרד החינוך, כדי להימנע מהגדלת הגירעון הקיים.

רונית תירוש: ואני אומרת שוב, אני מבינה את הלך הרוח במשרד החינוך כשמשיתים עליו קיצוצים.

רונית תירוש: אני אומרת, יש מצב במשרד שאנחנו, אני אומרת אנחנו לפחות בתקופה שלי, מפסיקים להיות בקשר רלבנטי להשלכות של הקיצוצים בשטח.

רונית תירוש: יש מקומות שמנקודה מסוימת, על אף שמושת על המשרד קיצוץ פלט, יש מקום במקרים מסוימים מלהשית אותו כשרשור ליחידות מסוימות במשרד, כי בנקודה מסוימת אנחנו מחסלים את הייחודיות שלהם ואת עצם היכולת שלהם להתקיים.

רונית תירוש: לכן אני מבקשת את הקשר הקבוע הזה, כדי שיראו.

רונית תירוש: אם יש פה יותר מדי תוכניות – לגיטימי.

רונית תירוש: אבל כשאנחנו מגיעים למצב שחיסלנו את הייחודיות, צריך להפסיק להשתית עליהם גם את הפלטים, מה גם שמשרד החינוך היום זוכה לעדנה והקיצוצים מזמני כבר נפסקו.

רונית תירוש: המשרד היום מקבל תוספות, ויש מקום להחיות דברים שאנחנו קצת הרסנו, לא במודע ולא במזיד, אבל כבדרך טבע של שרשור של קיצוצי פלט.

רונית תירוש: אז אני חושבת שבזה נסכם ברוח טובה.

אילן גילאון: אולי כדאי לחייב את כל התלמידים לבקר במדרשה, כמו בחברון.

רונית תירוש: כמו בחברון.

רונית תירוש: אני מציעה לך להגיש הצעת חוק בנושא.

אילן גילאון: חוק, כמו בחברון לבוא לבקר.

רונית תירוש: אני מודה לכם על הישיבה, ואנחנו נצפה להמשך לא רק מעקב, גם דיווח.

רונית תירוש: תודה רבה.