ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 125, 2011-01-09 10:30

דני דנון: כמה זמן האולפן אמור להיות?

דוד אזולאי: חמישה חודשים, 500 שעות בסך הכל.

דוד אזולאי: האוכלוסייה מעורבת בכיתת המתחילים ובכיתת המתקדמים ברובה היא מעולי צרפת, אבל יש שם גם אנגלוסקסים.

דני דנון: יש מרכז קליטה בחדרה?

דוד אזולאי: היה ונסגר ועד שהוא נסגר בעצם האולפן העירוני פעל שם.

דני דנון: מתוך ה-155 עולים שהגיעו השנה, מה הפילוח שלהם?

דני דנון: מאיזה מדינות הם הגיעו?

קריאה: כמה לומדים פה באולפן?

דוד אזולאי: כרגע לומדים 45 בבוקר ואחר הצהריים 25, ויש כיתת גיור אחת, שגם פועלת.

דני דנון: היא פועלת עכשיו?

דוד אזולאי: היא פועלת לאורך כל השנה, בשעות הערב.

חי אסולין: יש כאן 271 נפשות שהגיעו, 50 משפחות, לחדרה, בשנת 2010.

דני דנון: לנו רשום 155, איך ההבדל הזה?

חי אסולין: אלה הנתונים של משרד הקליטה.

דנה גורדון: אנחנו קיבלנו ממשרד הקליטה ביום חמישי.

חי אסולין: אני עשיתי היום בבוקר, 271.

חי אסולין: ודרך אגב, יש לה עוד 63 תושבים חוזרים, שהם גם בטיפול של משרד הקליטה.

דני דנון: מה הארצות?

דני דנון: מספרים.

חי אסולין: יש כ-50 מצרפת, אבל אין לי פה את הפילוח המדויק לגבי הארצות.

דני דנון: אני מדבר על השנה, ה-270 או ה-150.

חי אסולין: הנה, יש לך פה.

חי אסולין: זה כל הלשכה, הלשכה כוללת גם את פרדס חנה, אור עקיבא, צריך להסתכל רק על חדרה.

חי אסולין: יש לך פה מחמה, 19 נפשות, מקווקז 3, אמל"ט 3, צרפת, ופה יש לך את הפילוח.

חי אסולין: 271 פה, יחידים ומשפחות.

דני דנון: צריך לבדוק את הפער הזה.

חי אסולין: תמיד יש פער בין משרד הפנים ובין משרד הקליטה והעיר.

קריאה: זה מה שאמרו לנו לגבי ראשון לציון, פשוט חלק מתניידים בכל הארץ.

קריאה: גם אם הם מגיעים לראשון ורוצים לעבור לחדרה, הם נספרים אצלם כעולים ו---

חי אסולין: ועכשיו יש בני עולים שנולדים, שהם לא נחשבים כעולים, ויש פה באמת---

קריאה: ---לפעמים את הפערים האלה, בין הנתונים של העירייה לנתונים של משרד הקליטה זה ניוד של עולים בתוך הארץ.

חי אסולין: לא רק זה.

חי אסולין: יש פה לא מעט אנשים שנולדו בארץ והם לא נחשבים כעולים.

חי אסולין: אז מבחינת הזכאות הם לא נתפסים בתוך המספר.

דני דנון: נכון.

דני דנון: בואו ניכנס.

דני דנון: (נכנסים לכיתה).

דני דנון: אני אציג את עצמי.

דני דנון: לי קוראים דני דנון, אני חבר כנסת, יושב ראש ועדת העלייה והקליטה של הכנסת.

דני דנון: אני מאוד שמח להיות פה.

דני דנון: נמצאים איתנו נציגים שונים שמלווים אותנו.

דני דנון: אני רוצה לדבר איתכם בעברית.

דני דנון: אתם כבר מדברים עברית?

דוד אזולאי: לאט לאט.

דני דנון: אני אדבר בעברית, אם אתם רוצים, אתם יכולים לדבר או באנגלית או בספרדית.

דני דנון: רוסית אני עוד לא יודע.

תלמידה: למה?

דני דנון: אז אני רוצה לשאול קודם כל, מי העולה החדש ביותר שהגיע לפה אחרון?

יולי תמיר: מי הגיע לישראל אחרון, או דימה או טימור, אני חושבת.

יולי תמיר: דימה, מתי הגעת לישראל, מתי באת?

יולי תמיר: באיזה תאריך?

דימה: שלושה חודשים.

דוד אזולאי: ואתה, טימור?

טימור: בספטמבר.

יולי תמיר: אז דימה נראה לי העולה הכי צעיר.

יולי תמיר: נטליה הגיעה לפני דימה, באוקטובר, ודימה הגיע בנובמבר, אני חושבת.

דני דנון: ברוך הבא.

דני דנון: אתה ידעת עברית לפני שבאת לישראל, או לא ידעת כלום?

דימה: אני מבין עברית, אבל אני לא מדבר.

דני דנון: אתה מדבר יפה מאוד.

יולי תמיר: אני רוצה להגיד לך שכשדימה הגיע לפה, הוא לא קרא, הוא לא כתב, הוא לא ידע מלה והוא היה באיחור רב, והוא השתלט על זה בצורה שאנחנו כולנו מעריצות אותו, כל הבנות בכיתה.

דני דנון: מאיזה מדינות הגעתם?

דני דנון: מי הגיע ממדינות חבר העמים, מרוסיה, אוקראינה?

יולי תמיר: מי מרוסיה, אוקראינה, להרים יד.

דני דנון: מי מצרפת?

דני דנון: דרום אמריקה?

יולי תמיר: יש לנו משה מברזיל.

דני דנון: מאיזה עוד מדינות?

יולי תמיר: מהונגריה.

דני דנון: והשאר?

דני דנון: אתיופיה.

דני דנון: גרמניה.

דני דנון: אני רוצה לשמוע מכם קצת על האולפן.

דני דנון: למרות שהמורה פה, אז תגידו גם דברים טובים וגם דברים לא טובים.

דני דנון: מה הייתם רוצים יותר?

דני דנון: יותר מקום, יותר מזגן?

דני דנון: למרות שחם פה, אבל אני רוצה לשמוע מכם את הדברים על האולפן, דברים טובים, דברים שאתם רוצים לשנות לגבי האולפן, אני אשמח מאוד.

תלמידה: הכל בסדר.

דני דנון: את זה אני לא רוצה לשמוע.

דני דנון: גם אם הכל בסדר, תגידי מה טוב ומה פחות טוב.

תלמידה: אנחנו בכיתה הזאת, אנחנו הרבה תלמידים ביחד, אבל to tiet---

יולי תמיר: בעברית.

דני דנון: צפוף.

תלמידה: כן, ביחד, וצריך לעשות מקום יותר גדול.

דני דנון: כמה כשכולם מגיעים?

יולי תמיר: כשכולם מגיעים, קרוב ל-30.

יולי תמיר: והיו ימים כאלה, והרבה ימים על 24, וזה אין כיסא אחד פנוי.

דני דנון: למרות שהכיתות השניות ריקות עכשיו.

יולי תמיר: זאת כיתה גדולה יותר.

יולי תמיר: ויש כיתת ערב.

דני דנון: אם אפשר היה לסדר את המבנה אחרת.

דני דנון: .. בנושא של המקום, אני רואה גם שהכיתה צפופה, הילדים שלכם, שלומדים או ילמדו בכיתות יותר גדולות, לפי תקן של משרד החינוך.

דני דנון: איזה עוד דברים חשוב לכם לומר לנו?

דוד אזולאי: ממה אתם מרוצים באולפן?

דוד אזולאי: מה זה מרוצים?

תלמידים: שטוב.

דוד אזולאי: כן, ממה אתם מרוצים?

דוד אזולאי: מה טוב?

תלמידים: מהמנהלת.

תלמידים: הספרים.

תלמידים: יש כיסא, יש שירותים, מינימום יש.

דני דנון: אתם הייתם רוצים שהאולפן יהיה יותר קצר או יותר ארוך?

דני דנון: מבחינת הזמן של האולפן.

דני דנון: שיהיה יותר קצר, שיסיימו אותו לא תוך חמישה חודשים.

יולי תמיר: כמה זמן האולפן?

תלמידים: חמש.

תלמידים: חמישה חודשים.

יולי תמיר: אתם מעדיפים ללמוד יותר זמן או פחות זמן?

תלמידים: יותר.

דני דנון: למה?

תלמיד: אנחנו רוצים לדבר בעברית.

דני דנון: לדבר יותר טוב.

דני דנון: אתם מדברים עברית כרגע.

תלמידה: לא רק זה, צריך לגמור ואנחנו צריך להמשיך לעבוד.

תלמידה: אם אנחנו לא גומרים באולפן אנחנו לא יכולים לעבוד.

תלמידה: כי אם יש עוד יום ללמוד באולפן, אנחנו גומרים מהר.

דני דנון: לקצר.

דני דנון: היית רוצה שתלמדו יותר?

דני דנון: באיזה שעה אתם מסיימים?

דני דנון: ב-12, ב-1?

דוד אזולאי: מתי אנחנו מסיימים ללמוד?

תלמידה: רבע לאחת.

דני דנון: איך קוראים לך?

דני דנון: סוזן, היית מעדיפה לסיים ברבע לשתיים או ברבע לשלוש וללמוד פחות זמן בחודשים?

סוזן: כן, ולעשות במקום פברואר, בסוף ינואר.

דני דנון: זו היתה השאלה שלי באמת.

דני דנון: למה?

דני דנון: כי את רוצה לעבוד.

סוזן: כן.

סוזן: אני רוצה.

דני דנון: במה את רוצה לעבוד?

סוזן: אני אגרונומית באתיופיה ויש לי דיפלומה במדעי המחשב ועכשיו אני מתחילה לחפש עבודה, אבל עד עכשיו אני לא הצלחתי כלום, אבל יש לי זמן אחרי ה...

דני דנון: יפה.

דני דנון: ואחוז הפרישה מהאולפן?

דני דנון: חברים שהיו ועזבו, כי רוצים לעבוד?

דוד אזולאי: יש.

דוד אזולאי: בכל אולפן יש אחוז פרישה.

דוד אזולאי: כמה תלמידים עזבו את האולפן?

דוד אזולאי: התחילו ועזבו?

דוד אזולאי: הרבה, קצת, כמה?

תלמידה: קצת.

דני דנון: מה הסיבה שהם עזבו?

דני דנון: למה?

תלמידה: מצאו עבודה.

תלמידה: לא מבינה, (בצרפתית).

דנה גורדון: היא אומרת שיש אנשים שעוברים ליישוב אחר, בגלל סיבות אישיות, משפחתיות.

דנה גורדון: וסל הקליטה לא תמיד מספיק.

דוד אזולאי: אני חשבת שיש עוד סיבות לעזיבה, לפרישה, זה שאנחנו היום לומדים בכיתות.

דוד אזולאי: .. היו לנו וזמנים שיכולנו להחזיק כיתות לפנסיונרים, כיתות לצעירים, וכיתות למהנדסים.

דוד אזולאי: זה לא הזמן פה, בטח לא באולפן הזה, שזה האולפן וזה מה שיש.

דוד אזולאי: למשל אנשים מבוגרים, קשה להם.

דוד אזולאי: היו אנשים מבוגרים בכיתה הזו שעזבו.

דוד אזולאי: אני מוכרחה להגיד שיש כמה שממשיכים להחזיק באצבעות וכל הכבוד להם אבל זה קשה, בכיתה של צעירים, אנשים בגיל 70-80, ללמוד בכיתה של צעירים.

דוד אזולאי: יש לנו את משה שהוא פנומן, הוא תלמיד מצוין, זקן השבט, הוא מחזיק מעמד יפה, אבל לא כולם החזיקו מעמד.

דוד אזולאי: אם היתה כיתה מתאימה לכולם...

דני דנון: התרגום לצרפתית של מנהלת העבודה.

דנה גורדון: מה שהגברת ביקשה לומר, קרול, זה שלה יש הרבה מאוד ילדים וקשה לה מאוד לבוא לארבע שעות, היא היתה מעדיפה, אם אפשר היה, לקבוע את משך האולפן לפחות שעות ביום.

דני דנון: איפה הילדים שלך נמצאים עכשיו?

דנה גורדון: (תרגום): בבתי ספר.

דני דנון: אני רוצה לומר לכם קודם כל כל הכבוד, אני יודע כמה זה קשה ללמוד שפה, אני רואה את זה עם הילד שלי שהוא בבית ספר, וחשוב לי לומר שמה שתעשו היום, זה יישאר איתכם לכל החיים בישראל ולמרות שיש פיתויים של עבודה וקשיים שהם קשיים אמיתיים, אם לא תשקיעו עכשיו, אחר כך, כשתצאו החוצה, בטוח לא תוכלו לעשות את זה.

דני דנון: אז אני קודם כל רוצה להודות למורה ולצוות, אבל בייחוד לכם שעליתם לישראל, שאתם משקיעים בלימוד השפה.

דני דנון: אם יש עוד משהו שאתם רוצים לומר לי, לחבר כנסת שלא קשור לאולפן, אני גם אשמח לשמוע.

תלמידה: זה מהר.

דוד אזולאי: עכשיו בהילוך איטי, יש עוד משהו שאתם רוצים לשאול את חבר הכנסת דני דנון?

דוד אזולאי: משהו שאתם רוצים לבקש אולי?

דני דנון: שלא קשור למורה ולאולפן.

דוד אזולאי: הוא יושב ראש ועדת הקליטה, זה יכול להיות גם דברים אחרים שקשור לקליטה בארץ.

קריאה: לדירה, לעבודה.

דני דנון: אז אני אשאל שאלה אחרונה, מה היה טוב בקליטה בישראל ומה היה פחות טוב?

דני דנון: כשבאתם לישראל, מה היה הדבר שהיה טוב שאתם זוכרים, שעזר לכם, ומה הדבר הפחות טוב?

דוד אזולאי: בתהליך הקליטה, בפרוסס של קליטה, מה היה טוב, קל, ומה היה קשה?

דוד אזולאי: נטלי, את מבינה?

יולי תמיר: הכל היה טוב?

יולי תמיר: כשבאתם לישראל, הכל בסדר במשרד הקליטה, באולפן?

יולי תמיר: הם לא רגילים להתלונן.

תלמידה: במשרד הפנים.

דני דנון: מה הבעיה במשרד הפנים?

תלמידה: הרבה בעיה.

תלמידה: ביורוקרטיה גדולה.

דוד אזולאי: הבנות שמתלוננות על משרד הפנים, אלה אנשים שהם לא עולים חדשים והם נשואים לישראלים ומשרד הפנים מערים עליהם קשיים.

דוד אזולאי: הן מבלות הרבה במשרד הפנים במטרה להשיג תעודת זהות.

דוד אזולאי: הן נשואות לישראלים, יש להן ילדים וזו בעיה.

תלמידה: גם הם לא יודעים לקבל הילדים שלנו.

תלמידה: הם מישראל, אבא הוא ישראלי ויש לנו שני ילדים, אבל הם לא רוצים לקבל והם לעשות בדיקה גנטית.

תלמידה: אנחנו עשינו הרבה זה, אבל בבית המשפט יש בעיה, כשהם כותבים בדף יש בעיה, they ask you to do some corrections and….

יולי תמיר: אני הבטחתי לכם שזה תהליך ושזה יהיה בסוף בסדר, אבל זה לוקח זמן.

דני דנון: אני רוצה לא להפריע לכם יותר מדי בלימודי העברית ולומר לכם כל הכבוד ושיהיה בהצלחה לכולם.

דני דנון: תודה.

דני דנון: (עוברים כיתה).

דני דנון: בוקר טוב לכולם.

דני דנון: לי קוראים דני דנון, אני חבר כנסת, יושב ראש ועדת עלייה וקליטה ובאנו היום לחדרה לראות את האולפן.

דני דנון: אנחנו מפריעים לך שתי דקות.

דני דנון: קודם כל אני רוצה לדעת מאיזה מדינות עליתם, אם אפשר לדעת.

תלמידה: מצרפת.

תלמיד: קנדה.

תלמידה: אוקראינה.

תלמיד ותלמידה: צרפת.

דוד אזולאי: ויש פה תלמידה שהיא מטורקיה, אבל היום היא לא נמצאת.

דוד אזולאי: ומארצות הברית.

דוד אזולאי: קיבוץ גלויות.

דני דנון: אתם נהנים באולפן?

דני דנון: טוב לכם באולפן?

תלמידים: כן, כן, מצוין.

דני דנון: רציתי לשאול איזה דברים הייתם משנים באולפן, מה הייתם רוצים אחרת?

דני דנון: מה הייתם רוצים שונה?

תלמיד: לעבוד.

דני דנון: הייתם רוצים שהאולפן יהיה פחות זמן, לא חמישה חודשים?

תלמידים: יותר, יותר.

דני דנון: למה יותר?

תלמידה: זה לא מספיק.

דני דנון: מתי התחלתם?

דני דנון: בספטמבר?

תלמידה: 4 באוקטובר.

דני דנון: אתם לא ממהרים לחפש עבודה, או שאתם רוצים להשלים את לימודי העברית?

תלמידים: להשלים.

תלמיד: ביחד.

תלמיד: אולי בערב אולי, שעתיים או שלוש שעות בערב, עובד ולומד.

דני דנון: אתה עובד עכשיו?

תלמיד: לא.

דני דנון: במה אתה רוצה לעבוד?

תלמיד: במרקטינג בתרופות.

דני דנון: מה עשית בקנדה?

תלמיד: במרקטינג.

תלמיד: כמו חדר טבע.

דני דנון: יפה.

דני דנון: רציתי לשאול משהו שלא קשור לאולפן, לגבי העלייה לישראל.

דני דנון: מה אתם מרגישים שהיה טוב ומה היה פחות טוב מבחינת כל העלייה לישראל?

תלמידה: אם אנחנו פה, זה הארץ שלנו.

תלמידה: זה המקום שלנו.

דני דנון: זה בטוח.

דוד אזולאי: איך היתה הקליטה?

דוד אזולאי: קלה?

דוד אזולאי: קליטה קלה?

תלמיד: לא ממש קלה.

דני דנון: מה היה קשה?

תלמיד: זה שונה.

תלמיד: זה דברים פשוטים, ביום ראשון עד יום חמישי, זה לוקח זמן להתרגל עם החיים פה.

דני דנון: למה בחרת לבוא לחדרה?

תלמיד: אני בזיכרון, לא כל כך רחוק.

תלמיד: יש לי חבר אחד ואני לא רוצה הולך, יש משפחה ברעננה אבל אני רוצה משהו יותר קטן, אולי קצת יותר ישראלי.

תלמיד: אני רוצה ללמוד עברית.

תלמיד: ..

דני דנון: מי גר בחדרה?

דני דנון: למה בחרתם בחדרה?

תלמיד: בגלל המקום של חדרה בשבילי היה בסדר, יש לי הורים שגרים בחיפה, בנתניה, אז אני בדרך, אני חושב שחדרה זה מקום טוב, זה מקום שאם אנחנו רוצים ללכת לזה, הכל לא רחוק, ירושלים שעה, לאיפה שאנחנו רוצים ללכת, אני חושב.

קריאה: במונחים צרפתיים, של אירופה.

דני דנון: בצרפת איפה גרת?

תלמיד: אני גרתי בליון ולפני זה אני נולדתי במרוקו ובאתי לפה עם המשפחה.

דני דנון: יפה.

חי אסולין: כולם שייכים לפרויקט עידוד עלייה ולכן גם הם הגיעו במסגרת של פרויקט, וזו שנה שנייה.

דנה גורדון: אז הקליטה שלהם היא יותר מסודרת?

חי אסולין: כן.

חי אסולין: הם גם עוברים תהליך שם, של מפגשים, הם עוברים תהליך מאוד משמעותי ורציני, גם רגשי וגם להכין אותם.

דני דנון: שאלה אחרונה, לפני שאתם חוזרים ללמוד, בלעדיי ובלעדייך; בכלל בישראל, יש לכם משהו לומר לי, כחבר כנסת, שהייתם רוצים לשנות?

דני דנון: לא קשור לאולפן או לעלייה.

דני דנון: דברים שקשורים למה שקורה בישראל.

דני דנון: קודם כל, ישראלים מתלוננים כל הזמן, אתם צריכים להתחיל להתרגל.

דני דנון: אבל מה מפריע לכם היום בישראל בעיקר?

דוד אזולאי: יש לכם הזדמנות להגיד דברים שיגיעו לכנסת.

דני דנון: או גם מה כן טוב.

תלמיד: עוד לא למדנו את המנטליות של הישראליים, אין לנו הרבה.

תלמיד: ..

תלמיד: זה רק חמש חודשים שאנחנו פה וכשמדברים עם חברים בארץ, אני אומר להם, אפשר להגיד איך זה בארץ, אנחנו רואים שהילדים מבסוטים, זה כיף שלנו, אנחנו מבסוטים גם.

תלמיד: הראשון זה רואים שהילדים---

דני דנון: הילדים מרוצים?

תלמיד: כן.

דני דנון: ואיך העברית של הילדים?

תלמיד: בשביל הקטנים זה קל.

תלמיד: אני רואה שהקטנים הולכים לבית ספר והם משחקים, הם לא בוכים, ורק הגדולים זה קצת קשה.

דני דנון: בני כמה הילדים שלך?

תלמיד: יש לי שבעה ילדים, שנתיים עד 16.

דני דנון: יפה.

דני דנון: ולדבר עברית היום, כולם מדברים עברית?

תלמיד: יש לי ילדים שלא מפריע להם לדבר ויש שקצת קשה, אבל בזמן הם מוצאים חברים והם בסוף...

תלמיד: אני חושב שצריך עוד כמה זמן.

דוד אזולאי: בסוף הם ידברו.

דני דנון: יפה.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: שיהיה לכם שבוע טוב, להתראות.

דני דנון: ותגידו למורה שיר, 'בלעדייך אני חצי בן אדם'.

שרון-מורה: חכה, אתה רוצה?

שרון-מורה: אפשר לשיר עכשיו.

דני דנון: תודה.

(ישיבה בעיריית חדרה).

דני דנון: אנחנו שמחים מאוד לפתוח את ישיבת ועדת העלייה והקליטה היום בעיר חדרה במעמד ראש העיר, ואני יכול לומר גם לפרוטוקול, חברי הטוב, חיים אביטן.

דני דנון: אנחנו התחלנו את הסיור בביקור באולפן, חלקכם הייתם איתנו, נכנסנו לשתי כיתות, ראינו את העולים, שמענו מהם והתרשמנו קודם כל מהמחויבות של הצוות של האולפן, גם מהעולים, הרמה של המקום, של המבנה, הכיתות קצת קטנות אבל אני שמח לראות שהרבה עולים מצטופפים ו---

חיים אביטן: אם היית מגיע לפני שנה, היית משבח ומעריך את העירייה על מה שהיא עשתה שם.

דני דנון: ואני רוצה באמת להודות לעירייה על הנכונות ואני אומר את זה כי בתפקידיי השונים בסוכנות היהודית, לפני שנבחרתי לכנסת, ותמיד היתה לעיר חדרה בקרב העולים מצרפת פינה חמה, בגלל קשר חם שנוצר ופרויקטים.

דני דנון: אני רוצה גם את הנושא הזה, אדוני ראש העיר, אם תוכל לתת לנו סקירה כדי לראות איך אפשר לחזק את הדבר הזה, כי נתוני העלייה במדינת ישראל הם במגמת ירידה, למרות שהשנה סיימנו בעלייה.

קריאה: בשנתיים האחרונות הם בעלייה כל הזמן.

דני דנון: נכון, אבל אם אתה מסתכל על הכמות של העולים לעומת שנים אחרות, אתה רואה שאלה לא המספרים שאנחנו רגילים והיינו רוצים לראות.

דני דנון: זה עלה מ-18,000 ל-19,000, אבל זה עדיין לא מגיע לרמה שאנחנו רוצים לראות, של עשרות אלפי יהודים, ואני מאוד מאמין בחיבור של ערים וקהילות וקשר אישי של ראשי ערים שמבקרים, פוגשים וגורמים לאנשים לבוא ולהתאהב.

דני דנון: זה הנושא שאליו הייתי רוצה להתייחס.

דני דנון: נקודה שהייתי רוצה לפני זה לבדוק, כמה עולים הגיעו ב-2010 לעיר חדרה.

דני דנון: לפני שבאתי לפה, קיבלנו נתון על 155 עולים השנה, ב-2010 בלבד, ומשרד הקליטה באולפן דיבר על 271.

לריסה בורסוקר: יש נתון מדויק.

חיים אביטן: זאת הרשימה המדויקת, מה שמשרד הקליטה מנפק.

לריסה בורסוקר: אנחנו מתבססים בדרך כלל על משרד הקליטה.

חי אסולין: זה אחד אחד, אנחנו סופרים אותם.

חי אסולין: הלוח הזה מתוך המשרד, לפי מספר תעודת עולה, לפי מספר תעודת זהות.

דני דנון: אז אנחנו מתייחסים לנתון שמקובל על עיריית חדרה ועל משרד הקליטה ואנחנו נעשה בירור אצלנו, שהגיעו 271 עולים וזה בהחלט יחסית נתון יפה, למרות שהיינו רוצים לראות הרבה יותר.

דני דנון: הייתי רוצה לבקש מראש העיר, מר חיים אביטן, לומר מספר מלים ולאחר מכן לשמוע את הנציגים השונים, לראות איך אנחנו מחזקים את העיר חדרה בעולים נוספים וראיתי היום אנשים שהגיעו מקנדה, מצרפת, מכל העולם---

לריסה בורסוקר: האולפן שלנו הוא מתפוצות מרובות.

דני דנון: נכון, וזה יפה וזה חשוב.

דני דנון: בבקשה, אדוני ראש העיר.

חיים אביטן: טוב, בוקר טוב וברוכים הבאים לכולם.

חיים אביטן: גילוי נאות, אם דני דנון חבר כנסת, אז אני אשם בזה.

דני דנון: זה לפרוטוקול.

חיים אביטן: זה לפרוטוקול ואני גם לא מצטער, אין ספק שהוא עושה עבודה טובה בכנסת, בנוסף לתפקידו כיושב ראש ועדת הקליטה והעלייה.

חיים אביטן: אז ראשית אני רוצה לברך כמובן את כל החברים ואת חבר הכנסת דני דנון.

חיים אביטן: הנושא של קליטת עלייה.

חיים אביטן: אני חושב שבחדרה אפשר לבוא וללמוד איך קולטים עלייה.

חיים אביטן: אנחנו עיר שקלטה עלייה, עם הנתונים שיש לי.

חיים אביטן: את העיר הזאת אני מכיר טוב טוב, נולדתי פה ואני הייתי פה בתפקידי הקודם גם כסגן ראש עיר, חבר מועצת העיר וקלטנו קרוב ל-40% עולים.

חיים אביטן: העליות היו בהתחלה לא קלות ולא פשוטות, לתת לכל אחד את החינוך, לתת לכל אחד רווחה, תעסוקה, העיר לא היתה עיר חזקה.

חיים אביטן: העיר, לצערי הרב, לפני עשר, שמונה שנים אפילו ירדה למטה מבחינת המצב הסוציו אקונומי של העיר, מבחינת תעסוקה.

חיים אביטן: בשש השנים האחרונות השקענו המון המון בתכניות, המון משאבים, והיום ברוך ה' העיר נמצאת במצב טוב מאוד.

חיים אביטן: עיר חזקה, עיר מתפתחת, עיר מתקדמת, בכל התחומים, רווחה, חינוך, פיתוח, תשתיות, תעסוקה, הכל.

חיים אביטן: ובהתאם לזה גם מחירי הנדל"ן עלו, ברמות גבוהות מאוד מאוד מאוד, שהיום, לצערי, לעולים יהיה קשה לקנות דירה בחדרה.

חיים אביטן: היום לעולים יהיה קשה לרכוש דירה בחדרה.

חיים אביטן: פעם עולים יכלו לקנות דירה פה ב-250,000, 300,000, 400,000 שקל, היום בפחות מ-1,000,0000 שקל הם לא יוכלו להשיג דירה בחדרה, עם המשכנתאות ועם כל הדברים האלה.

חיים אביטן: אבל אני אומר שבחדרה נעשית ונעשתה עבודה קשה, יסודית, מקצועית בכל התחומים של קליטת עלייה, אם זה בנושא החינוך.

חיים אביטן: אני לא אשכח, לפני 15 שנה, כשפתחו את בית ספר 'צליל', 15 שנה, בית ספר בבית אליעזר, כשבנו את כל השכונה החדשה, כשהגיעה לפה עלייה גדולה ומבורכת אז בזמנו---

דני דנון: את למדת שם?

קריאה: אני מחזור ב'.

דני דנון: היתה עלייה מבורכת וגדולה מאוד מאוד למדינת ישראל, רק בבית אליעזר בנו 2,800 יחידות דיור באופן מיידי, כשאריק שרון היה שר הבינוי והשיכון, להביא עולים ובנו בנייה.

דני דנון: ובבית הספר, אני זוכר שהוא קלט גם מהעולים שהגיעו, גם מבית אליעזר הוותיקה וגם חבר'ה שבאו לגור בבית אליעזר.

דני דנון: לראות כיתות שהיו ברובן עולים חדשים מכל העולם, לא רק חבר העמים, לא רק מאתיופיה, לא רק מקווקז, וגם ישראלים, בכיתה אחת, עם תרבויות שונות, עם מנטליות שונה לגמרי, כל אחד עם רמת ההישגיות שלו, באופן אישי היא משתנה, זה לא היה קל ולא פשוט, עם השפה העברית והכל.

דני דנון: אבל עם הזמן ועם השנים ראינו את ההשתלבות, את ההתאקלמות שלהם בצורה יוצאת מן הכלל והיום יש לנו פרויקטורית אחת פה, שהיא גם תלמידה מצטיינת באוניברסיטה והיום היא מובילה פה---

קריאה: היום אחותי לומדת ב'צליל', בכיתה ה', היא כבר צברית.

חיים אביטן: יש לנו הרבה דוגמאות של אותם עולים ותלמידים שהגיעו לפה לפני עשור, שני עשורים, שהיום חלקם בתפקידים, גם ציבוריים, בעיר ובמדינה.

חיים אביטן: אבל יש גם קשיים, זה לא קל ולא פשוט.

חיים אביטן: הנטל הכלכלי נופל רק על העירייה, בעיקר על העירייה.

חיים אביטן: כל מי שיש לו בעיה, בכל דבר, תעסוקה, הוא בא לעירייה, יש לו בעיות של עמידר, של דיור, הוא בא לעירייה, כשהעירייה לא אחראית, לא לדיור ולא על עמידר, לא על שום דבר.

חיים אביטן: יש עוד המון בעיות, גם בינו לבינה, אם זה בעדות מסוימות, יש קשיים קשים מאוד מאוד, שהפערים הגדולים כשמגיעים מאותן מדינות למדינה שלנו, לעיר שלנו, ואנחנו צריכים לטפל.

חיים אביטן: לא רק במצב הסוציאלי, גם המצב הפסיכולוגי, גם המצב הכלכלי, וזה לא פשוט ולא קל.

חיים אביטן: אני אומר שחדרה תרמה את תרומתה למדינה בצורה יוצאת מן הכלל, נעשתה עבודה טובה מאוד מאוד, עם כל הקשיים שהיו והיו קשיים.

חיים אביטן: לכן אני אומר שצריך ללמוד מהניסיון של העבר.

חיים אביטן: העיר עברה הרבה משברים, בעקבות הנושא הזה, גם משפחות עברו הרבה משברים בגלל הנושאים האלה.

חיים אביטן: אסור לרכז מספר גדול מאוד של עולים בעיר אחת, זה ממוטט את העיר וממוטט אותם.

חיים אביטן: הרי מה המטרה שלנו?

חיים אביטן: קודם כל עלייה למדינת ישראל היא ברכה גדולה, והעלייה הגדולה שעלתה אז בזמנו, בשנת 91', אם אני לא טועה, של מיליון עולים שהגיעו מחבר העמים ומשאר העולם, זה מה שהציל את המדינה בזמנו.

חיים אביטן: זה היה בפתח האינתיפאדה שהיתה אז בזמנו, חלקם הגדול התגייסו לצבא ושירתו פה ושירתו שם וזה נתן כח עצום להתמודדות ולהישרדות שלנו כמדינה וכעם.

חיים אביטן: אז אני אומר שבגלל הניסיון הזה ובגלל העבר, צריך ללמוד איך לקלוט עולים ואני אומר וחוזר ומדגיש, עולים זו ברכה למדינת ישראל, קליטת עולים במדינה בצורה טובה היא רק ברכה למדינה.

חיים אביטן: לא יעזור שום דבר.

חיים אביטן: לכן אני אומר שצריך לראות איך לעשות את זה במינון נכון, לקחת קבוצות של עולים שמגיעות למדינת ישראל לערים מבוססות, לערים חזקות, בכדי שיוכלו גם להשתלב ולהתאקלם ושיהיה להם גם, לאותו יישוב או לאותו מקום, את היכולות ואת הכח ואת המשאבים לטפל בהם.

חיים אביטן: עולה שעוזב את כל העולם שלו, את הקריירה שלו, את הפרנסה, את העסקים, הכל, מתנתק מהסביבה הטבעית שהוא נולד בה והוא בא למדינה אחרת, היא מדינה זרה בשבילו, זו תרבות אחרת לגמרי, הוא נמצא בחודשים הראשונים פה ושם, ואם ברגעים האלה לא נמצאים שם על ידו, פרויקטורים או עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, אנשי עירייה, אנשי משרד הקליטה שילוו אותם, אז הקשיים והבעיות הם מפה עד להודעה חדשה והם אפילו יפרקו דברים אחרים.

חיים אביטן: חלקם אפילו, אני יודע, חזר חזרה, או לארץ המוצא שלהם, או ירדו לאירופה או הלכו לאמריקה ולמקומות אחרים בעולם.

חיים אביטן: אני נפגשתי עם מספר יהודים שהיו בארץ תקופה, חצי שנה, שנה, שנתיים, לא הסתדרו, לא התאקלמו והלכו וחבל.

חיים אביטן: אלה יהודים טובים ואנשים שיכולים לתרום למדינה, ואנחנו צריכים שתהיה לנו מדינה יותר גדולה ויותר חזקה עם הרבה מאוד יהודים.

חיים אביטן: כוועדת קליטה ועלייה, אתם צריכים לראות איך אתם מפזרים את אותן אוכלוסיות במקומות שאפשר לתת להם ולעשות להם.

חיים אביטן: אני היום בחדרה מחויב לעולים שנמצאים בחדרה, אני מחויב להם ואני אעשה את הכל לתת להם את הכלים ואת המשאבים בכדי שיתפתחו ויתאקלמו גם בקהילה וגם בחברה.

חיים אביטן: רשויות, בכדי לקלוט עולים בקבוצות גדולות, גם צריכות להיות ערוכות לזה, גם צריכות להיות מוכנות לזה וגם צריכות לקבל את הסיוע הממשלתי.

חיים אביטן: לא יעזור כלום, כל דבר שהממשלה מנחיתה אנחנו הזרוע הביצועית שלה, אנחנו מבצעים ביום יום הרבה דברים, למרות הקיצוצים.

חיים אביטן: מקצצים בתקציבים ואנחנו צריכים לתת פתרונות, וברגע שאני מדבר על קיצוץ תקציבים, אני אתן דוגמה קטנה.

חיים אביטן: לחדרה כמעט ולא עלו עולים מצרפת, אף פעם, ואני מגיע לנושא של העלייה מצרפת, עלייה קהילתית.

חיים אביטן: אף פעם לא עלו עולים מצרפת לחדרה, הם הלכו באופן אוטומטי לאשדוד, לנתניה, להרצליה, הלכו למקומות יותר מתפתחים והקהילה שם יותר גדולה ועשינו מאמץ גדול לשנות קצת את העלייה בכדי להביא לפה גם גוון של אוכלוסייה עם תרבות אחרת לגמרי שתתערה בעיר שהיא מתפתחת והתחלנו לעבוד ולהשקיע ובאמת השקענו בזה, גם משאבים, גם שיווק, גם הסברה.

חיים אביטן: גם משרד הקליטה עזר לנו הרבה מאוד מאוד, בלעדיהם לא הייתי יכול לעשות את העלייה הקהילתית.

חיים אביטן: ואכן, ברוך ה', אפשר לומר, אחרי שנתיים, שבעלייה הקהילתית יש למעלה מ-60 משפחות בחדרה שעלו כקהילות.

חיים אביטן: גם לפני שנה וגם לפני שנתיים, השנה אנחנו ממתינים לגל נוסף שיגיע מצרפת לגור בחדרה.

חיים אביטן: רבותיי, דברים כאלה לא היו אף פעם ואני זוכר שירדתי ליריד שהיה בפריז והסתובבתי בין הדוכנים ופגשתי הרבה מאוד יהודים, הרבה מאוד לא ידעו איפה זה חדרה, פתחנו דוכן של העיר חדרה.

חיים אביטן: אני שמח שלאחר השנה הראשונה שחשפנו את העיר, גם בתקשורת בפריז וגם בעיתונות וגם על ידי שליחים שיש לנו בפריז לשווק את העיר חדרה, חדרה נתפסה גם בתודעה של העולים מצרפת.

חיים אביטן: מה שחשוב גם שהעלייה הזו היא ברובה אקדמאים, חבר'ה צעירים, בעלי מקצועות, שבאמת מתאקלמים בצורה טובה מאוד, גם בעיר וגם במדינה.

חיים אביטן: ודווקא פה משרד הקליטה מקצצים, באותו פרויקטור שמשרת אותם 24 שעות בחצי משרה.

חיים אביטן: אז ריבונו של עולם, עושים מאמצים גדולים, מנסים לשנות את האיזון, את התפיסה, מביאים אותם לעיר שלא היתה מוכרת, אנחנו עושים את הכל לטפל בהם, בחינוך, ברווחה, כמעט ולא צריך ברווחה, אבל בהרבה מאוד תחומים קהילתיים, לוקחים משרה של פרויקטור ומקצצים אותה ב-50%.

חיים אביטן: למה?

חיים אביטן: לאלוהים הפתרונים, לא לי.

חיים אביטן: לכן אני אומר שצריך להסתכל נקודתית איך אנחנו מחזקים את אותם אלה שאנחנו רוצים באמת לתת להם עזרה וסיוע.

חיים אביטן: אני אומר שצריך לעשות את הכל להמשיך להביא עולים, להמשיך להביא יהודים למדינת ישראל, זאת המשימה והמטרה שלנו, ובמיוחד כל מה שקורה לנו מסביב, כל יום, כל שעה.

חיים אביטן: אנחנו באופן אישי לא יודעים, אבל הרבה דברים קורים.

חיים אביטן: צריך לעשות את הכל בכדי להביא אותם, אבל כשמביאים אותם גם צריך לטפל בהם, לפחות בחצי שנה או בשנה הראשונה לתת להם את ההרגשה של שייכות, של בית, ואין ספק שאותם מגשרים במשרד הקליטה וגם העירייה ביחד שחוברים, נותנים להם את ההרגשה החמה והטובה הזו.

חיים אביטן: אז יש גם הצלחה לאותה קליטה והם לא מרגישים שהביאו אותם למדינה ושכחו אותם, זרקו אותם, כמו שההורים שלי סיפרו לי שכך היה, זרקו אותם בפחונים, באוהלים, ותסתדרו עכשיו.

חיים אביטן: בסדר.

חיים אביטן: הסתדרתי, אנחנו פה, זה בסדר.

חיים אביטן: לכן אני אומר שצריך לראות איך עושים שכל מה שהיה לפני 30, 50 שנה וגם לפני 20 שנה, שזה לא יחזור היום, כי העולים החדשים הם הנכס של מדינת ישראל, אם מטפלים בהם נכון.

חיים אביטן: אם לא, חלקם אפילו בורח ועוזב את הארץ.

חיים אביטן: אני אשמח מאוד אם אנחנו נקבל עוד תקציבים בכדי לעזור לעולים שיש לנו, ויש לנו הרבה מאוד עולים, אמרתי קרוב ל-40% ואנחנו יודעים לעשות קליטת עלייה, אנחנו קולטים אותם בצורה יוצאת מן הכלל.

חיים אביטן: עם הפרויקטורים שיש לנו, שמטפלים 24 שעות במשפחות שעלו, גם בתיקון של ברז מים וגם במציאת דירה וגם במציאת אפילו רופא אם צריך.

חיים אביטן: צריך לראות באמת איך קודם כל להחזיר את חצי המשרה שלקחו אותה בסוף דצמבר והורידו את זה לחצי משרה, וצריך לראות גם איך לתת את הכלים לאלה שנמצאים פה, אם זה בחינוך, שצריך יותר שעות, אני צריך יותר סייעות, זה על חשבון הרשות.

חיים אביטן: הרשות יכולה עד גבול מסוים, ברגע שאין לרשות, אותו ילד, אותם ילדים, אותם עולים לא מקבלים את העזרה ואת הליווי שהם צריכים.

חיים אביטן: אם גם בנושא הזה תעזרו ותסייעו לנו, אני אשמח מאוד.

חיים אביטן: כל הנושא של האולפן, לצערי הרב עד שאני לא הגעתי לשם, לפני כשנה וחצי-שנתיים, לא ידעתי באיזה רמה הוא נמצא.

חיים אביטן: כשאני הגעתי לשם וראיתי, נחרדתי, על המקום נתתי הנחיה שם לשפץ את המקום, נדמה לי בחצי מיליון שקל, עם משרד הקליטה זה היה בסוף, עזרו לנו?

חיים אביטן: אה, הבטיחו רק ואנחנו שילמנו את הכל לבד.

חי אסולין: לא, לא הבטיחו.

חיים אביטן: למה לא?

חיים אביטן: הבטיחו, אני זוכר, הבטיחו לעזור לנו, אבל לא חשוב, אנחנו שיפצנו אותו והיום אני חושב שהוא מקום שמכבד את אלה שנמצאים שם ואני שמח שעולים שמגיעים לעיר, המקום הראשון שהם נפגשים בו זה האולפן בעצם, בחצי השנה הראשונה, ולא יכול להיות---

לריסה בורסוקר: ויש לנו תלמידים לא רק מחדרה, זה מהווה---

חיים אביטן: שיבואו גם מתל אביב, אבל שיגידו שבחדרה יש אולפן יפה ונעים ללמוד בו, וככה קולטים את השפה העברית יותר מהר.

חיים אביטן: אז אני באמת רוצה להודות לכם וברוכים הבאים ותמשיכו לעשות עבודה טובה.

דני דנון: תודה רבה, אדוני ראש העיר, יישר כח גדול.

דני דנון: אני רוצה לבקש ממשרד הקליטה התייחסות לגבי הנושא של הרכז של קליטת הצרפתים.

חי אסולין: רק לגבי הצרפתים?

דני דנון: בשלב זה, כן.

חי אסולין: בנושא הזה המנהל הכללי נתן תשובות.

דני דנון: נכון, אבל אני כינסתי את הוועדה כי הגיעו אליי תלונות לא מחדרה, אלא מירושלים ומאשקלון, ושם נכנסנו לעובי הקורה, לגבי חדרה לא ידעתי שזה---

חי אסולין: קודם כל אני רוצה להגיד כמה מלים כרקע.

חי אסולין: זה נכון, מפת העלייה השתנתה בשנים האחרונות לגבי חדרה ואני חייב לברך באמת את ראש העיר ואת כל מי שצמוד אליו בלשכה.

חי אסולין: אם העלייה בשנים האחרונות היתה כמעט מחבר העמים בלבד ועליות ממבצע משה ושלמה, כרגע אנחנו מדברים על 50% מהעלייה מחבר העמים, אפילו פחות, 40%, והשאר מארצות אחרות, גם ארגנטינה, גם צרפת, גם ארצות הברית ואחרים.

חי אסולין: מפת העלייה השתנתה, במיוחד לגבי העולים מצרפת.

חי אסולין: כשליח לשעבר בפריז, אני יכול להגיד לכם שבאמת חדרה לא היתה על המפה בכלל והיום היא מוכרת ולשמחתי הרבה הפרויקט עובד מאוד יפה.

חי אסולין: המשרד קיצץ למעשה על פי קריטריונים של מספר עולים שהגיעו לארץ.

חי אסולין: זה נכון גם לעולי צרפת וגם לעולי חבר העמים.

חי אסולין: הקיצוץ היה לא רק על פי ארץ מוצא של עלייה, אלא פשוט מספר העולים שהגיעו באותה עלייה.

חי אסולין: הגיעו פחות מ-20 משפחות?

חי אסולין: מקצצים חצי משרה.

חי אסולין: המשרד מבקש שיתוף פעולה מלא עם הרשות ואף פעם לא ביקשו מאטצ'ינג בפרויקט של עידוד העלייה, זה באיזה שהוא מקום איזה שהוא שיתוף פעולה הדוק ואמיתי.

חי אסולין: זה ההסבר שקיבלת, אני חושב.

חי אסולין: היתה ועדת מכרזים, על פי קריטריונים, הקריטריונים היו ברורים.

דני דנון: אני לא סיימתי עם הנושא הזה, כי אני יודע שהמשרד כן מעסיק רכזים אם צריכים במקומות אחרים בארץ.

חי אסולין: נכון, יש באשקלון, וגם שם הוא קיצץ, ויש בבית שמש.

חי אסולין: אני פשוט הייתי האחראי הארצי על התכנית הזאת, אז אני מכיר את זה.

דני דנון: ולא נוספו רכזים לעולים ממגזרים אחרים?

חי אסולין: ההיפך, קוצץ.

דני דנון: לכל המגזרים?

חי אסולין: כל המגזרים, לפי מספר הנפשות ומספר המשפחות שהגיעו.

חי אסולין: הקריטריון היה ברור ולרוחב.

דני דנון: זאת אומרת שאין היום עיר בישראל שנוספו לה רכזים, אם כך.

חי אסולין: כרגע לא, אנחנו מקוצצים.

חי אסולין: אני מסכים עם ראש העיר בכל מלה ומלה, קליטת עולי צרפת, כמו כל קליטה אחרת, דרך אגב, זה בדיוק אותו דבר.

דני דנון: מה שאמרת, זה מעניין, אני אבדוק את זה, שבעצם אין שום רכזי קליטה נוספים בארץ בשום מגזר.

חי אסולין: קודם כל הם לא רכזי קליטה, אנחנו קוראים להם פרויקטורים לעידוד העלייה, לקליטת העלייה.

חיים אביטן: יכול להיות שעוד שנה-שנתיים יקצצו גם בפרויקט של חבר העמים גם, אותו דבר.

חי אסולין: ואנחנו מדברים פחות או יותר על אותה כמות עולים שהגיעו בשני הפרויקטים השנה.

חי אסולין: אני מדבר על פרויקט, לא עולים שמגיעים מלבד הפרויקט, כי יש גם שהם לא באים---

חיים אביטן: שמגיעים עצמאית, כן.

חי אסולין: זה הרוב, דרך אגב.

חי אסולין: הפרויקט, למעשה הפוקוס שלו זה על בעלי מקצוע, אנשים שיש להם נתונים להיקלט בארץ, הם מגובשים יותר ויש להם כישורים להיקלט כמה שיותר מהר ואנחנו עוזרים להם---

חיים אביטן: תסביר שהם גם עושים סיורים בעיר, לפני שהם עולים לארץ, בחודש ינואר, פברואר ומרץ, ומתוך הקבוצה הזו, אחרי שהם רואים את מוסדות החינוך ושירותים אחרים פה בעיר, אז הם אכן מביעים את הרצון והנכונות להגיע לעיר.

חיים אביטן: בעקבות זה יוצאים שליחים שלנו לשם, יוצאים לסמינרים, למפגשים איתם, ומכינים את הכל בפריז, בצרפת, ואחר כך, כשהם מגיעים לפה זה אחרי תהליך קליטה מסוים, ראשוני.

דני דנון: כמה שנים עובד הפרויקט הזה כבר?

אנדיל מרואני: מה שרציתי להגיד זה שראוי לציין שהפרויקטים שלנו לעולי צרפת הם רק שנתיים, לא כמו בערים האחרות.

אנדיל מרואני: נגיד בנתניה יש להם תמיד שני פרויקטורים, אז אחד קיצצו ולא היתה בעיה, אצלנו זה רק התחיל לפני שנתיים והוא חייב דווקא את השנה הזאת כדי להביא מספר מכובד של עולים.

אנדיל מרואני: הבעיה אצלנו זה שהמלאכה היא מרובה.

אנדיל מרואני: בנתניה למשל הם הרבה, הם כבר קולטים עולים מצרפת שנים, אצלנו זה שנתיים וזו עבודה שהיא נטו בשטח, זאת אומרת שהוא נמצא, אני נמצאת איתו בקשר מאוד הדוק, זאת אומרת כל מה שהוא צריך הוא---

דני דנון: מי זה הרכז?

אנדיל מרואני: שלומי לוי.

דני דנון: ועכשיו עברת לעבוד בחצי משרה?

שלומי לוי: כן.

דני דנון: ואיך זה משפיע על הטיפול שאתה נותן להם?

שלומי לוי: זה עוד לא התחיל, זה יתחיל מחודש הבא.

שלומי לוי: אני חושב שזה יהיה בעייתי להגיד לעולה, 'תשמע, אני עכשיו עובד בעבודה אחרת בחצי משרה', כשהם ייפגעו על ידי ביטוח לאומי או מול משרד הפנים, הוא לא יודע איך להתמודד איתם, ולפעמים זה לרשום את הילדים ו---

חי אסולין: אם יש סיבה טובה לפנות למשרד הקליטה, ואני אומר את זה בפורום הזה, אני מבין שראש העיר גם כתב את זה למנהל הכללי, שחדרה לא היתה על המפה, באמת, להביא עולים מצרפת לעיר כמו חדרה, שלא היתה עבודה, זה מאמץ אחר.

חי אסולין: אי אפשר להשוות אותה עם שאר הפרויקטים שעבדו עם אשקלון, ירושלים, נתניה ואשדוד.

חי אסולין: אי אפשר להשוות ולכן פה צריך להיות לפנים משורת הדין אולי באמת בקשה מיוחדת.

אנדיל מרואני: זו בקשה מיוחדת מפני שהפרויקט הוא מיוחד והעבודה שלו בשטח היא מיוחדת, מפני שהוא עובד 24 שעות ביממה עם עולים ואין לו הרבה עזרה בשטח.

אנדיל מרואני: זה מה שאני מנסה להסביר.

אנדיל מרואני: השבוע נתקלנו בבעיות עם העולים בישיבה.

אנדיל מרואני: היתה בעיה של ניוד והוא הלך ללמד שם בהתנדבות.

אנדיל מרואני: אלה דברים שהוא עושה במסגרת זה שיש לו שעות, יש לו משכורת ושעות עבודה.

דני דנון: ברור.

אנדיל מרואני: אנחנו קצת מפחדים שזה יפגע בפרויקט.

דני דנון: תודה.

דני דנון: בבקשה, לריסה, מנהלת מחלקת הקליטה.

לריסה בורסוקר: מעבר לנתונים האמפיריים שאפשר למדוד, אם מילאנו את המכסה של המשפחות שמשרד הקליטה קבע, אי אפשר להתעלם מכך שחדרה עושה כאן מאטצ'ינג של פי שלוש ממה שהיא מקבלת ממשרד הקליטה.

לריסה בורסוקר: זאת אומרת הסכומים שהעירייה מקציבה לפרויקט, למספר נתון של משפחות, בשתיים פחות מהמכסה, בשלוש מעבר למכסה, בסביבות חצי מיליון שקל בשנה, וזה התכנון וזה כל הפסיליטיז שמעבר, שבכסף הם פי שתיים ופי שלושה מהתקציבים שאנחנו מקבלים.

לריסה בורסוקר: אי אפשר להשוות את זה לערים אחרות, אני משוכנעת שבנתניה עיריית נתניה לא עושה את זה.

לריסה בורסוקר: אז לא להתייחס רק למדד של מספר המשפחות, שזה כן משרה ולא משרה, אלא פשוט לתת את הצ'אנס הזה לעיר חדרה שהתגייסה לזה, מעמידה לזה תקציבים ושירותים שלא נתנו לשום עלייה קודמת, כי אנחנו מנסים להמשיך עם המודל של עולי חבר העמים, ושכחנו שגם הם כבר לא אותם עולים.

לריסה בורסוקר: זה כבר לא עולים של 91', לא מגיעים אותם האנשים, לא מגיעים מאותו מצב, והם לא הצרכנים הרגילים שאנחנו רגילים אליהם והם לא קולטים את עצמם.

לריסה בורסוקר: עולי צרפת לא קולטים את עצמם חברה בתוך חברה, במיוחד שאין כאן קהילה קולטת ליוצאי צרפת.

לריסה בורסוקר: צריך לתת את האוויר הזה, לתת עוד בלון חמצן לעוד שנה, אנחנו נוכיח את עצמנו.

לריסה בורסוקר: שוב, לא נתניה ולא זה, אנחנו מעמידים תקציבים ייחודיים לגמרי כאן.

לריסה בורסוקר: זה מדיד, את הכל ניתן לראות.

לריסה בורסוקר: משרד הקליטה יודע, בקול רם הם אומרים את זה.

לריסה בורסוקר: אני מבינה שבעמדה הרשמית שלהם הם לא יכולים לייחס אותנו בשונה מערים אחרות.

שרה רובינשטיין: בעניין אחר.

שרה רובינשטיין: אני נציגה של משרד החינוך, האגף לחינוך מבוגרים.

שרה רובינשטיין: האחריות שלי זה על האולפן.

שרה רובינשטיין: אז קודם כל אני רוצה לברך ולהודות, אנחנו היום נמצאים במבנה שהוא טוב יותר וראוי יותר, כי באמת הוא היה במצב בלתי נסבל, לאחר המעבר מבית אליעזר ובאמת הגענו למקום טוב יותר.

שרה רובינשטיין: אבל אני רוצה לנצל את המפגש הזה ולבקש עוד כמה דברים כדי שהאולפן בחדרה יוכל לעמוד בתחרות של אולפנים אחרים.

דני דנון: את אומרת אחרים, תני לי דוגמה.

שרה רובינשטיין: במערכת שלנו.

שרה רובינשטיין: בנתניה, למשל.

שרה רובינשטיין: כשמדברים פה על הקליטה, שרוצים שהעולים יישארו כאן ולא יעברו למקומות אחרים.

שרה רובינשטיין: אז נכון שיש בודדים, נניח מזיכרון, שמגיעים לחדרה, ויש בודדים מחדרה שמגיעים לזיכרון, כאלה דברים קטנים.

שרה רובינשטיין: אני מתכוונת לדבר הבא, כולכם ביקרתם, כולם ראו, אנחנו ראינו מבנה שיש בו שלוש כיתות קטנות.

שרה רובינשטיין: האנשים הם אנשים מבוגרים, הם לומדים, לעתים גם הכתיבה היא לא קלה, קשה להם, אין להם שולחנות רגילים, כי המקום פשוט צר.

שרה רובינשטיין: זו נקודה אחת.

שרה רובינשטיין: נקודה שנייה, אין מבנה, אין אולם או מועדון מרכזי שאפשר לכנס את כל העולים לאיזה שהיא פעילות אולפנית חווייתית, מחזקת למידה.

שרה רובינשטיין: אנחנו מנסים לעשות בכל האולפנים בארץ, במיוחד השנה,ש זאת שנת השפה העברית, פעילויות מן הסוג הזה, ובאולפן כמו באולפן חדרה אנחנו לא יכולים לכנס את שלוש הכיתות יחד לאיזה שהוא מפגש.

לריסה בורסוקר: שרה, לכשיעלה הצורך הזה, יש פתרון לזה.

שרה רובינשטיין: דבר נוסף, באולפן הזה אנחנו לא יכולים להפעיל באופן מסודר לימודי שפה באמצעות מחשב, אנחנו לא יכולים להשתמש במה שנקרא לוח חם או ברקו, או דברים כאלה, כי זה לא קיים.

שרה רובינשטיין: גם טלוויזיה, צפייה באמצעות טלוויזיה, וידיאו, מנהלת האולפן הביאה פרטי מהבית, אבל למעשה אין לנו הציוד הזה, אין לנו גם ציוד של האזנה.

שרה רובינשטיין: זאת אומרת, יש כמה דברים שבהחלט אפשר היה לחזק כאן.

שרה רובינשטיין: נקודה נוספת, והיא כן הועלתה באופן מסוים בביקור בפניך, חבר הכנסת דנון.

שרה רובינשטיין: חלק מהתלמידים באולפן הם תלמידים שהם לא בסטטוס של מה שנקרא עולה חדש, זאת אומרת הם לא יכולים להיכנס לאולפן בקשר שלהם כעולים.

שרה רובינשטיין: יחד עם זה, הם או הן, בני הזוג, הם ישראלים לכל דבר והם מגדלים כאן

שרה רובינשטיין: משפחות ורובם מבקשים מאיתנו להמשיך מעבר לאולפן הראשוני לאולפן המשך, לחזק באמת, וגם לקראת שילוב בתעסוקה.

שרה רובינשטיין: אני חושבת שזאת בעיה מעבר לחדרה, אבל בחדרה היא גם כן ניכרת.

שרה רובינשטיין: דבר נוסף, אם אפשר לבקש את עזרת ראש העיר, וגם את משרד החינוך, המשלימים שלי במשרד הרגיל, במסגרת שנת השפה, אנחנו רוצים שילובים, פעילויות משותפות עם תלמידי חטיבות עליונות, שיבואו ויחנכו תלמידים.

שרה רובינשטיין: אם אפשר יהיה לייצר את החיבור הזה עם בית הספר של חדרה, אז אני מאוד אודה לכם.

לריסה בורסוקר: שרה, יושבת כאן מנהלת אגף החינוך, אם ראש העיר ייתן את ההסכמה שלו, ו---

חיים אביטן: אין בעיה.

חיים אביטן: לצערי הרב, פעם ראשונה אני שומע את הדברים האלה---

חני ויצמן: גם אני.

חיים אביטן: אבל תעלי את הדברים האלה, תביאי את הדרישות, אני אענה להם בשמחה רבה.

חיים אביטן: חוץ מזה, לגבי אולם, כל פעם שתצטרכי אולם, תקבלי מיידית.

חיים אביטן: יש את מתנ"ס קלוד, תוכלו לקבל כיתה גדולה, אולם גדול, שהוא קרוב, וגם אם תצטרכי, יש לנו ברחבי העיר כמה אולמות שיכולים לענות על הדרישות.

חיים אביטן: יש לנו גם את בית החייל, במרכז העיר, ליד 'יד לבנים', במרכז, שאני יכול גם להקצות אותו לפעילות.

חיים אביטן: רק תבקשי.

דני דנון: אני רוצה לבקש מנציגי ביטחון פנים, נמצא פה מפקד התחנה, לגבי נוער עולה.

דני דנון: איך אתם מתמודדים עם דברים שעולים על הפרק, אם יש בעיות מיוחדות.

בני הרנס: צהריים טובים.

בני הרנס: אני אתייחס למספר פרטים באופן כללי ואחר כך גם קצת יותר פרטני, כפי שביקשת.

בני הרנס: בסך הכל אפשר לראות שבחדרה ישנם שלושה סוגי מגזרים בולטים בתחום שאנחנו מתעסקים איתו.

בני הרנס: אנחנו מדברים מתוך המגזרים על המגזר האתיופי, המגזר של חבר המדינות והמגזר השלישי שהוא לא מגזר של עולים, זה בני המיעוטים שמגיעים לכאן והרבה מאוד.

בני הרנס: באופן כללי, לגבי הפשיעה, או הנתונים בקרב העולים, אפשר לראות שבעיר הזאת יש תהליך חיובי של ירידה שעולה על הירידה מהסך הכל, אם אני משווה את זה במספר עברות, בעיקר בתחום עברות האלימות.

בני הרנס: אחד הדברים שאנחנו נמדדים עליהם כמשטרה, זה נושא של יעד המפקח הכללי בתחום האלימות, כשאני מדבר על מספר עברות נבחרות, ואם אני מסתכל על שנת הבסיס, שהתחילה ב-2006 ואיפה אנחנו עומדים היום, סך הכל קרוב ל-50% ירידה בכמות התיקים בתחום האלימות שנפתחו כנגד עולים מכלל המדינות.

בני הרנס: הדבר היחיד שיש בו מעט עלייה השנה, מול שנה קודמת, זה בתחום של עברות רכוש, וגם, אנחנו לא מדברים על כמויות מאוד גדולות.

בני הרנס: בקרב הקטינים או בקרב הנוער אנחנו מזהים בעיקר תופעה של שעמום.

בני הרנס: התופעה הזאת מובילה לשימוש באלכוהול בעיקר, לא כל כך לשימוש של סמים, אמנם יש, אבל לא בכמויות נרחבות.

בני הרנס: מה שיותר רווח פה זה נושא שתיית אלכוהול, בגנים, או מתחת לבתים, ובתופעה הזאת אנחנו נלחמים החל מחודש מאי באמצעות הכלי של החוק החדש.

דני דנון: איך מיושם החוק החדש?

דני דנון: מעניין אותי לדעת.

בני הרנס: בכל הגזרה הזאת בוצעו קרוב ל-800 שפיכות של אלכוהול, מתוכם בסביבות 200 בקרב קטינים.

דני דנון: רק לומר, למי שלא מכיר, החוק החדש מאפשר לנציג המשטרה שרואה קטין שצורך אלכוהול, לשפוך את האלכוהול בפני הקטין.

בני הרנס: קטין ובגיר, ויש נוהל מוסדר שמחייב רישום וכדומה.

בני הרנס: פן נוסף שאנחנו משלימים את העבודה בקרב הקטינים זה פורום 'עיר ללא אלימות'.

בני הרנס: פורום האכיפה מתקיים אצלי במשרד.

דני דנון: זה חדש, עכשיו.

בני הרנס: לא, חדרה היא אחת מ-12 הערים הראשונות, לפני שלוש שנים זה החל, וזה כלי אדיר ללחימה באלימות, אני בטוח שגם במשרד החינוך והרווחה יציינו את זה, אבל גם בפורום הזה שמתקיים אצלי מגיעים נציגים מכל המשרדים, כולל ממשרד הקליטה, כולל מנהל המוקד שמטפל בבני הנוער האתיופים, ובהחלט החיבור הזה טוב.

בני הרנס: אנחנו, כמשטרה, לקחנו על עצמנו לגייס שוטרים מהמגזר האתיופי.

בני הרנס: אני מקווה למצוא גם מספר קצינים יוצאי צה"ל וליצור מצב של מסלול מהיר לקצונה.

בני הרנס: אני רוצה להגיד לך שאם יראו שוטר עם דרגות עולה במדרגות הבית, בשיכון פאר, פה בעיר חדרה, אולי אתה לא כל כך מכיר, אבל לשאר זה מדבר, זה שינוי דרסטי בהתנהלות של שכונה שלמה.

בני הרנס: על ידי כך לקרב אותם יותר.

בני הרנס: בסך הכל בני הנוער פה צריכים יותר הפעלות לדעתי, הם צריכים יותר מקומות למשחק, לבילוי, מועדונים להשלמת שיעורים, כי ההורים לעתים לא יכולים לספק את התנאים האלה ואם יהיה כאן השיפור הזה, אני בטוח שאנחנו נלך ונוריד עוד ועוד ברמת הפשיעה.

בני הרנס: בסך הכל העיר בכיוון טוב, לדעתי.

דני דנון: כמה זמן אתה בתפקיד?

בני הרנס: שנה וחצי.

דני דנון: ואתה באופן אישי רואה את השינויים שהנתונים מראים?

בני הרנס: אני לא רק שנה וחצי בתפקיד, אני בוגר האזור הזה.

בני הרנס: נולדתי בפרדס חנה וגדלתי פה, בחדרה.

חיים אביטן: תשאל אותי, אני ביום יום מסתובב פה ואני חש את האוכלוסיות והקהילות.

חיים אביטן: אין מה להשוות מה היה פה לפני חמש שנים למה שקורה היום, אין מה להשוות.

חיים אביטן: הוונדליזם השתולל ברחובות בצורה בלתי רגילה.

חיים אביטן: לפני שעברנו לגינון ברמה הגבוהה שיש לנו בשנים האחרונות, היו אפילו חותכים את הצנרת, היו לוקחים שתילים, היו פוגעים בהרבה מקומות ואני לא יכול להצביע על מגזר מסוים, כל החבר'ה הצעירים, ללא יוצא מן הכלל.

חיים אביטן: אבל היום, אני רוצה לומר לך, הפעילות כמובן של המשטרה, של הסיירת העירונית ועוד מספר פעולות שעשינו, גם בחינוך, ובכלל בעיר בשנים האחרונות וגם 'עיר ללא אלימות' בבתי ספר, יש ירידה דרסטית בצורה בלתי רגילה.

חיים אביטן: אתה יכול ללכת ברחוב, אתה רואה שינוי, זה אחרת לגמרי.

חיים אביטן: גם אנחנו, על ידי שיפור של התשתיות והפיתוח של העיר מתייחסים למקום בצורה אחרת.

חיים אביטן: הסביבה היא חלק מההשפעה על ההתנהגות של אותם בני נוער.

חיים אביטן: ככל שזה יותר יפה, יותר מכובד, יותר מפותח, מתנהגים אחרת.

חיים אביטן: כשהיה הכל מוזנח והכל חשוך, הכל היה עלוב, הם היו מתייחסים לזה כמו באחת השכונות האחרונות שמאלה בסוף העולם.

חיים אביטן: זה גם תרם.

חיים אביטן: כל השילוב הזה ביחד, וכמובן פעילות האכיפה והסיורים והנוכחות של הסיירת בלילה, בכל פינה בעיר, מה שלא היה.

חיים אביטן: זה לא היה בכלל, זה רק בחמש השנים האחרונות, בכל מקום, בכל פינה, הנוכחות הזו שלהם, של המשטרה, בהרבה מקומות, יש ירידה דרסטית מאוד מאוד מאוד בנושאים האלה.

דני דנון: יפה.

דני דנון: 'עיר ללא אלימות', זאביק, בבקשה.

זאב שפריר: שלום, חברים.

זאב שפריר: יושבת על ידי אילני, ממצילה, אחראית על המגזר הערבי בביטחון פנים ובמצילה.

זאב שפריר: בעיר חדרה, שאני מנחה אותה, מרכז האזור, רק חודשיים, אנחנו עושים בדיקה מחדש של כל התכניות.

זאב שפריר: צריך לזכור שאנחנו ברגליים של האכיפה, כפי ששמענו את מפקד התחנה, אנחנו ברווחה, בפעילות ובפנאי ובחדרה עשו פעולה גדולה מאוד, פעולת תיקון גדולה בתחום הפנאי, עם תקציב של 1,340,000 שיורד השנה ל-1,000,000, כמובן שהיתרות משנה שעברה יהיו בתקציב הקיים.

זאב שפריר: אנחנו רואים מקום לשותפות עם משרד הקליטה בנושא של בני עולים ולהשקיע במקומות כמו גני אלון, כמו שכונת פאר, ובמקומות שבהם יש ריכוזי הדורות הבאים של העולים, יותר כספים.

זאב שפריר: נכון שאנחנו משנים פה גם את תפיסת העולם כלפי הרווחה והחינוך, כולל תגבור סיירות ההורים, יהודה גאני נבחר כמרכז התכנית בעיר חדרה לפני חודש וחצי, גם נכנס לעבודה.

זאב שפריר: אם לא תהיה פה גישה מתקנת יותר וגישה בונה ייעודית לכיוון אוכלוסיות הדורות הבאים, בני הנוער, ורצף, מהבוקר עד הלילה, אם זה במתקנים של בתי הספר, אם זה במתקנים של המתנ"סים, אנחנו עשויים ו עלולים להיות בבעיה.

זאב שפריר: אנחנו זיהינו שהיום רוב בני הנוער, בגלל פעולת האכיפה המסיבית מגיעים ליער חדרה, שנהפך למוקד של פעולות אנטי חברתיות.

זאב שפריר: העירייה, בשיתוף המנהל הכללי, שלא נמצא כאן, משקיעים היום מחשבה איך יער חדרה יכול להיות מקום עם מתקנים ועשיית תיקון.

זאב שפריר: יהודה ואיקי המנהל הכללי כבר באו בדברים עם גורמים תומכים לגייס משאבים.

זאב שפריר: עם כל הביקורת כלפי ניהול התכנית, כאשר ירדנו לעשייה, ראינו שבחדרה נעשית עשייה טובה.

זאב שפריר: רק צריך פה לתגבר מאמצים.

זאב שפריר: אני חושב שבתחום השיטור המשולב, הקהילתי, נעשית פה עבודה מצוינת, אבל אנחנו רחוקים מלהשיג תוצאות משביעות רצון ואסור לשכוח שעם כל הכבוד לעולים החדשים מצרפת והגישה הקהילתית, יש פה עולים שעדיין לא נמצאים על דרך המלך ולהם צריך להגיש הרבה מאוד עשייה ותיקון, בייחוד לעולים הצעירים, לדור השני אפילו שאיננו מקבל מענה ועדיין בקשיי שילוב קשים מאוד.

דני דנון: היתה פה בקשה של רווחה.

זיוה גבאי: הכנתי לכם את הדף של הנתונים, אבל אני אנסה בקצרה להגיד כמה דברים.

זיוה גבאי: קודם כל, מבחינת מספרים מוחלטים, אז כ-44% מהמשפחות המטופלות באגף הרווחה זה משפחות של עולים חדשים, והנתון הזה הוא מאוד משמעותי.

זיוה גבאי: בהתחשב בעובדה שהעלייה היא 30% מכלל התושבים אז אפשר לראות שבסופו של דבר העלייה הזאת בחלקה הגדולה היא עלייה שנשענת גם על שירותי הרווחה.

חיים אביטן: אני פה רוצה לגעת בנקודה שהזכרתי, שכשמביאים עולים לערים, צריך לדעת איך לחלק אותם וזאת היתה הכוונה.

חיים אביטן: כמעט 50% מהם הם נתמכי רווחה וצריכים שירותים ועזרה וסיוע.

חיים אביטן: זה מוריד את העיר לרצפה.

חיים אביטן: פה קרה מה שקרה לחדרה, לפני 10, 15, 20 שנה.

חיים אביטן: לכן אני אומר, צריך ללמוד מהנתון הזה, למשל, איך לפזר אותם בכל מיני רשויות שאפשר לטפל בהם, ולא להביא אותם, שמנו אותם פה בחדרה, שלום, העירייה תטפל.

חיים אביטן: מה העירייה יכולה לעשות?

חיים אביטן: כמה היא יכולה לעשות?

זיוה גבאי: אז אני מבקשת לשים זרקור בהמשך לדברים של ראש העיר, על מספר אוכלוסיות.

זיוה גבאי: קודם כל באמת הנושא של ילדים ונוער, שאנחנו חווים את זה משני כיוונים.

זיוה גבאי: גם הנושא של הגנה על הילדים, צורך בהוצאות של ילדים מהבית על רקע של הזנחה וכיוצא בזה, וגם בנושא הנוער, אנחנו רואים אוכלוסייה שהיא אוכלוסייה קצת תלושה, קצת מנותקת, והרבה פעמים לא תראו אותם בנתונים פה כי הם כבר נולדו בארץ והם לא מוגדרים עולים, אבל הם ילדים למשפחות של עולים וגם אם לא רואים אותם פה בנתונים, אנחנו מאוד מאוד מרגישים אותם.

זיוה גבאי: אמנם תכנית שמידט נכנסה לפני שנה בערך לעיר ונתנה פה חיזוק מאוד משמעותי, מוקמים עכשיו על ידי משרד הקליטה ועמותת על"ה שלושה מועדונים הוליסטיים שייתנו מענה לנושא של הנוער, מרכזים הוליסטיים, שזה מאוד משמעותי.

זיוה גבאי: אנחנו גם הצלחנו להיות בין שמונה הרשויות שנבחרו כדי להפעיל תכנית ייחודית לאיתור של נוער מכור אלכוהול ואנחנו עכשיו מקימים את היחידה הזאת.

זיוה גבאי: התכנית היא של אגף הרווחה ואנחנו אישרנו אותה דרך הפלטפורמה של תכנית שמידט.

זיוה גבאי: נבחרו שמונה אגפי רווחה ברחבי הארץ ואנחנו אגף אחד מתוכם ואנחנו נכנסים עכשיו להקמת התכנית, שזה מאוד משמעותי לאוכלוסייה של העולים.

זיוה גבאי: הפן השני שאנחנו פוגשים את העולים זה הנושא של חד הוריות, ואפשר לראות את זה מאוד מאוד בולט בנתונים.

זיוה גבאי: אם אמרנו, שוב, שהם 30% מהקהילה, אז 47% מהמשפחות החד הוריות שמטופלות על ידי אגף הרווחה הן של עולים חדשים, וזה גם נתון שהוא מאוד מאוד משמעותי בכל ההקשרים.

זיוה גבאי: הדבר האחרון שאליו הייתי רוצה לשים זרקור, הכי משמעותי מבחינתי כרגע, ואני חושבת שלוועדת קליטה חייבת להיות התייחסות לעניין הזה, זה הנושא של הקשישים.

זיוה גבאי: יש כאן אוכלוסייה מאוד מאוד גדולה של קשישים שבמשך השנים משרד הקליטה בנה פה מקבצי דיור ופיתח שירותי דיור לקשישים כשתפיסת העולם היתה שאותם קשישים הם קשישים עצמאיים ולפיכך אפשר להביא אותם ולקבץ מאות קשישים במבנה והם עצמאיים והם יקבלו את השירותים שלהם בקהילה.

זיוה גבאי: זה לא ככה.

זיוה גבאי: הם לא עצמאיים, הם אוכלוסייה שהולכת ומזדקנת ואף אחד לא מוכן לראות את זה.

זיוה גבאי: יש לנו 734 קשישים במקבצי הדיור בתוך העיר, שחלק מאוד גדול, תסתכלו פה על הנתונים, מטופלים ברווחה, חלק מאוד משמעותי הם בודדים.

זיוה גבאי: 86 מתוכם זה בכלל קשישים שהמשפחות באו, השאירו אותם כאן ועזבו את הארץ.

זיוה גבאי: הקשישים האלה מטופלים רק על ידי הרווחה, חיים, זה לנסוע איתם לטיפולים, זה לנסות לארגן להם את נושא הסיעוד, זה ללוות אותם בתיווך למסגרות, זה כל מה שקשישים צריכים.

זיוה גבאי: הבעיה היותר קשה, שהם המון פעמים נופלים בין הכיסאות.

זיוה גבאי: אני בכוונה את העניין הזה מאוד פירטתי לכם פה בנתונים.

זיוה גבאי: הם מגישים בקשות לחוק הסיעוד והם נדחים, חלק גדול מאוד מהם נדחים, כך שמה שקורה, שיש לנו פה ממש, בעיניי, פצצה.

חיים אביטן: למה הם נדחים?

זיוה גבאי: כי לקבל את חוק הסיעוד, אתה צריך להיות במצב מאוד מאוד מאוד קשה ואני יכולה להגיד לכם, מסיורים שעשיתי במקבצים, שרק לראות אותם, אתה לא מצליח להבין איך דחו אותם בחוק הסיעוד.

זיוה גבאי: מאוד מאוד לא עצמאיים, מאוד מתקשים לתפקד, וכל הקבוצה הזאת נופלת על שירותי הרווחה.

דני דנון: יש לך נתונים כמה ביקשו להיכנס לחוק הסיעוד ונדחו?

זיוה גבאי: רשמתי לך למטה, 313 נהנים מחוק הסיעוד, מתוכם 43 הם סיעודיים מרותקים.

זיוה גבאי: שתבין שהמקום הזה בכלל לא מיועד לסיעודיים מרותקים.

זיוה גבאי: 57 נכון להיום נדחו, מסורבי חוק סיעוד.

זיוה גבאי: זה המון אנשים.

זיוה גבאי: תבינו, כל אחד כזה זה בן אדם, זה עולם ומלואו, זה בן אדם שצריך הכל, הוא צריך את האוכל שלו, הוא צריך החום, הוא צריך טיפול, הוא צריך טיפול רפואי, הוא צריך הכל, וכל האנשים האלה נופלים לפתחנו בשירותי הרווחה.

זיוה גבאי: מה שמאוד חמור בעיניי, לא ניתנה לזה שום תשומת לב.

זיוה גבאי: אני יודעת שכשבונים פנימייה, בתוך הפנימייה מחייבים, על פי איזה שהוא תקן, עובדים סוציאליים.

זיוה גבאי: בתוך מקבצי הדיור לא ניתנה שום תשומת לב לנושא הזה של השירות הסוציאלי ואין ליווי סוציאלי.

זיוה גבאי: כל המעמסה על שירותי הרווחה שלנו, אנחנו עם אותן חמש עובדות סוציאליות על כל העיר, כולל על ה-734 הקשישים, שזה לא הגיוני.

זיוה גבאי: אני חושבת שוועדת קליטה צריכה לתת את הדעת על הדבר הזה, כי מקצבי דיור זה דבר שהוא נבנה, היסטורית הם נבנו בכמה ערים, אין מה לעשות, הם קיימים, אבל היום חייבים לתגבר את השירותים כלפי המקומות האלה.

זיוה גבאי: זה לא יכול להיות ככה, זה ממש עצוב לראות את זה.

זיוה גבאי: זה עצוב להיכנס.

זיוה גבאי: אני מזמינה אותך לבוא שוב, לעשות סיור.

דני דנון: היינו.

דני דנון: היינו לא פה, אבל היינו במקומות אחרים.

זיוה גבאי: ראית?

זיוה גבאי: זה עצוב להיכנס למקום הזה.

זיוה גבאי: אתה רואה קשישים מאוד מאוד בעייתיים שחיים לכאורה בתנאים של עצמאים.

דני דנון: אתה רוצה לומר משהו בנושא הזה?

חי אסולין: הרעיון הוא כזה שהמשרד למעשה, זה היה הפתרון היחיד לאכלס את כל הקשישים ואת כל האנשים ש---

דני דנון: היסטורית אנחנו יודעים, אבל מה היום?

חי אסולין: יש פעילות חברתית שם, יש מנהל שמתפעל את המקום, אבל הם גרים בשכירות, הם משלמים שכירות.

חי אסולין: המשרד לא רצה להיכנס לתחום הזה שנקרא בית אבות, או בית סיעוד ודברים כאלה, ובאמת זה נופל על הרשות.

זיוה גבאי: או שיהפכו את זה לבתי אבות וייתנו את כל מה שצריך לתת כבית אבות, או שיוציאו אותם.

חי אסולין: המנהל של המקום צריך לדאוג, או לטיפול של הרווחה המקומית, או לעשות אותו לבית אבות או לטיפול יותר מתאים.

חי אסולין: יש אלכוהוליסטים שם, יש כל מיני.

דני דנון: השאלה שלי היא שאלה מערכתית, היא לא קשורה רק לחדרה.

דני דנון: אנחנו היינו במקבץ בסיור בעפולה לפני מספר שבועות, יש פעילות תרבות וחוגים ואת הדברים האלה, שאתם המשרד נותן, אבל בקטע של העזרה הסוציאלית, בעצם הנטל עובר לרשות.

זיוה גבאי: לגמרי.

דני דנון: הרשות מתוגברת על ידי גורם ממשלתי על הנטל הזה?

זיוה גבאי: לא.

דני דנון: שום דבר?

חיים אביטן: שום דבר.

חי אסולין: לא על ידינו.

דני דנון: אנחנו נעשה דיון בנושא הזה.

חי אסולין: אני מסכים איתה לגמרי וחלק ממנהלי המקבצים אומרים לנו, 'תאפשרו לנו אפילו להרים קומה סיעודית, אולי אנחנו נפתור כך את הבעיה'.

חי אסולין: הם ביקשו ממני כמה פעמים, אבל כששמעו---

זיוה גבאי: בכל מקבץ צריכה להיות עובדת סוציאלית.

חי אסולין: יש פה עניין של האוצר.

חיים אביטן: בזמנו כשבנו את המקבצים האלה, קודם כל אני מנעתי לבנות כמה חדשים פה בחדרה בשנים האחרונות.

חיים אביטן: אבל אני אומר, אם כבר קיימים, צריך לטפל בהם.

חיים אביטן: כשבנו אותם, רובם הגדול היו צעירים, אלה שהיום בני 80 היו בני 60, בני 50 אפילו, עצמאיים.

חיים אביטן: היום כל מקבץ כזה צריך להיות ברובו סיעודי, בגלל הטיפול בהם ותוחלת החיים והכל, הם מאריכים חיים.

חיים אביטן: במצב כזה יש בעיה קשה מאוד מאוד.

חיים אביטן: לנו כרשות אין את הכלים, אין לנו את המשאבים, לא כלום.

חיים אביטן: אפשר להקים, כמו שהוא אמר, לקחת אפילו מחלקות, מקומות קיימים, ולהפוך אותם למחלקות סיעודיות כבר באותו מקום, לא להוציא אותם.

חי אסולין: אנחנו מאכלסים כל הזמן.

חיים אביטן: זה נושא שצריך באמת לתת את הדעת עליו, לקחת את כל המקבצים שנבנו לפני 20 שנה, שהיום כולם הפכו להיות סיעודיים כולם.

חני ויצמן: אני רוצה להגיד כמה מלים על חינוך.

חני ויצמן: אני חושבת שבחדרה יש מודל מאוד מיוחד.

חני ויצמן: העיר שלנו מתפרשת על מספר רב מאוד של שכונות, אבל כמו בכל עיר, העולים נמצאים בשכונות מסוימות.

חני ויצמן: בדרך כלל מה שקורה זה שהם הולכים לבתי הספר וגני הילדים השכונתיים ואז יוצא שיש מקבץ בלתי סביר של עולים חדשים במוסד אחד.

חני ויצמן: כאן, בחדרה, בראייה של שנים זה לא קרה.

חני ויצמן: כלומר הרשות המקומית, על חשבונה, מפזרת את הילדים במערך היסעים בהיקף של מיליונים---

חיים אביטן: 12 מיליון לשנה.

דני דנון: יפה מאוד.

חיים אביטן: מה יפה מאוד?

חיים אביטן: מה?

חיים אביטן: תביא לי כסף.

דני דנון: על ההערה, בזמנו הייתי יושב ראש הוועדה לזכויות הילד, טיפלנו בבתי ספר שיש בהם ריכוזים של יוצאי אתיופיה ודווקא חדרה לא קיבלה שבחים.

דני דנון: ראשון לציון קיבלה שבחים שהיא מסיעה תלמידים.

חני ויצמן: נעשה פה תיקון במשך השנים.

חני ויצמן: היו פה באמת שני בתי ספר, הם נסגרו.

חני ויצמן: אחד מהם ראש העיר סגר והילדים פוזרו והיום יש לנו משהו בממוצע בין 15% ל-25% עולים חדשים בכל אחד מבתי הספר, למעט תיכון אחד, תיכון 'הזדמנות שנייה' של ברנקו וייס, ששם יש יותר עולים תלמידים אתיופיים, שהוא עושה עבודה נפלאה, כך שבעצם נוצרת אינטגרציה מלאה, כל בתי הספר מתמודדים איתם, באמת בעזרת הקליטה אנחנו מפעילים הרבה מאוד, גם במימון עירוני, תכניות להעצמת העולים, גם כדי שהם לא ינשרו מבתי הספר ויש לנו שיפור עצום ברמת הנשירה, גם של עולים חדשים ובכלל.

חני ויצמן: בעבר היתה פה נשירה מאוד גדולה והיום התלמידים מתמידים בבתי הספר שלהם, בבתי הספר השש שנתיים, אחוז הנשירה המוחלטת בחדרה הוא מאוד נמוך, הוא 2%, הרבה פחות מהממוצע הארצי, וגם האחוז של נשירת השכלה של מעברים הוא לא מעבר ל-10%.

חני ויצמן: עוד דבר שעשינו, הפחתנו את מספר התלמידים שיוצאים לפנימיות.

חני ויצמן: זה היה מהלך מובנה ושיטתי, כי אנחנו מאמינים שפה, בסביבה הטבעית שלהם, העבודה יותר נכונה ויותר טובה וזה מוכיח את עצמו.

חני ויצמן: יחד עם זאת זה מחייב אותנו להשקעה גדולה של משאבים, אז יש לנו את פאקט והפרויקט הלאומי, ופל"א, שעכשיו עושה שינוי, ותנופה שנכנסה עכשיו לקדם את כל הנושא של זכאות לבגרות.

חני ויצמן: אנחנו רואים שהזכאות לבגרות של העולים הולכת ומשתווה לזכאות לבגרות העירונית לאט לאט.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לסכם, ברשותכם.

דני דנון: קודם כל, אדוני ראש העיר, אני לא יודע אם אתה יודע, אבל העיר חדרה לא מוגדרת כעיר קולטת עלייה במשרד הפנים.

חיים אביטן: אתה מספר לי?

חיים אביטן: האבסורד, יש הרי במשרד הפנים רשימה של ערים במדינה שקולטות עלייה.

חיים אביטן: חדרה קלטה קרוב ל-40% ובשנה הראשונה הפניתי את הדרישה לשר הפנים, שר האוצר, לראש הממשלה, לכולם, העליתי את זה, היא לא נרשמה ולא נחשבת כעיר קולטת עלייה.

חיים אביטן: רמת השרון קלטה 7% עולים, עיר קולטת עולים.

חיים אביטן: רמת השרון, 7%.

חיים אביטן: אני מכיר את הרשימה בעל פה.

חיים אביטן: עושים צחוק.

חיים אביטן: אמרו לי 'כן, זה משהו היסטורי, אי אפשר לשנות, אם נעשה את זה...'.

קריאה: זה חוק של בני אדם.

דני דנון: אדוני ראש העיר, זה דבר ראשון שאנחנו נעשה ונקווה שגם נצליח מול שר הפנים.

דני דנון: וראש העיר צודק, רמת השרון, סביון, יהוד, מקומות שקלטו עלייה אבל בשנות ה-50 וה-60, ועיר כמו חדרה שביום יום למעלה מ-30% עולים לא מוגדרת ולא מקבלת את ההטבות הנדרשות על ידי משרד הפנים.

דני דנון: וזו החלטה ראשונה של הוועדה, לפנייה דחופה לשר הפנים, לתקן את העיוות החמור הזה.

חיים אביטן: אתה יודע בזה כמה אתה מביא לי כסף?

דני דנון: אני לוקח את זה עליי.

חיים אביטן: בין 5 ל-10 מיליון שקלים בשנה.

חיים אביטן: רק בשינוי של הסיווג.

דני דנון: אנחנו נבקש תשובה ממשרד הפנים תוך 30 יום ונקיים דיון המשך בכנסת, עם נציגי משרד הפנים, בנושא הזה.

רז אברון: לקחנו פעם קבוצה של ילדים יוצאי אתיופיה לבית ספר במערב רמת השרון, הסתכלו עליהם כמו על גן חיות.

רז אברון: פעם ראשונה בחיים שלהם שהם ראו ילד עולה מאתיופיה.

דני דנון: החלטה שנייה, אנחנו קוראים למשרד הקליטה לבחון להחזיר את התקן של הפרויקטור של העולים מצרפת, עקב הייחודיות של הפעילות בעיר.

דני דנון: החלטה שלישית, אנחנו נקיים דיון בוועדה לגבי התייחסות המערכת לטיפול בבעיות הרווחה במקבצי הדיור.

דני דנון: אנחנו נזמין את כל הנציגים השונים ונבחן את זה.

דני דנון: הבעיה הזו היא לא רק של חדרה, היא נופלת בכל הערים.

דני דנון: אנחנו רוצים להודות לראש העיר, לכל הצוות שעובד איתו, על הנכונות ועל המוכנות לקליטת עלייה ומברכים אתכם על הפעילות שלכם בנושא חשוב זה.

דני דנון: אני רוצה להודות לכל הנוגעים בדבר, כל מי שסייר איתנו וארגן, וכמובן לאדוני ראש העיר, יישר כח גדול.

דני דנון: תודה רבה.