ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 131, 2011-01-23 12:00

דני דנון: בוקר טוב, אנחנו ממשיכים את הסיור בלשכת ראש העיר, חברתי, אני יכול לומר, הגב' מרים פיירברג, שעושה רבות למען העיר נתניה ולמען קליטת העלייה.

דני דנון: אני שמחתי להיות באולפן.

דני דנון: אני חייב לציין את הגודל של האולפן, אני רואה הרבה אולפנים, אין הרבה מבנים שהם כל כך מרווחים.

דני דנון: אירית, אתם צריכים להעריך את זה, אני הייתי בחדרה לפני שבועיים וראינו את הגודל הפיזי של המבנה ואין מה להשוות.

דני דנון: בהחלט הייתי רוצה שאנחנו היום נקבל סקירה לגבי העולים ובייחוד על הדבר המהותי, שהנטל נופל על העירייה והשלטון המרכזי לא מסייע.

דני דנון: אני רוצה, גברתי ראש העיר, לעדכן אותך, שהבעיה שאת דיברת עליה כבר שנים, לגבי עיר קולטת עלייה, העיוות הזה, אנחנו יוזמים הצעת חוק היום.

דני דנון: פניתי לשר האוצר ולשר הפנים, והם ביניהם לא מצליחים להסדיר את הנושא של לשנות את הקריטריונים לעיר קולטת עלייה ולכן הוועדה החליטה לשנות את החוק ולעגן את זה בחקיקה, שלפי קריטריונים של מספר עולים, כך תוגדרנה הערים קולטות העלייה והמענקים יותאמו בהתאם.

דני דנון: היום ראינו שהנטל נופל על העירייה.

דני דנון: אני שמח שעולים רוצים לבוא לנתניה וזה טוב, ואני מניח שיבואו עוד עולים, אבל צריך לראות שהשלטון המרכזי מגבה.

דני דנון: אני גם הבנתי את הכשל, זה לא משרד הפנים.

דני דנון: משרד האוצר לא מעוניין לשנות את הקריטריונים האלה, כי בפועל הערים שמוגדרות היום כקולטות עלייה הן ערים קטנות וההוצאה היא קטנה, כמו יהוד, רמת השרון, ערים הרבה יותר קטנות מהערים הגדולות שקולטות עלייה, נתניה, חדרה, עפולה, נצרת עלית, ולכן האוצר מתמהמה, ולכן לא תהיה בררה אלא לבוא עם שוט של חוק שאולי יניע את המהלך.

דני דנון: נמצא איתנו גם יועץ ראש הממשלה, אללי, שאני מברך אותו.

דני דנון: הצגתי אותו בפני העולים בנתניה כבעל תפקיד בכיר במשרד ראש הממשלה ובעזרת ה' בשבועות הקרובים סבירות גבוהה מאוד שהוא יהיה חבר כנסת מטעם הליכוד.

דני דנון: אמרנו לעולים, 'תסתכלו, כל אחד יכול לבוא לארץ, ללמוד עברית קודם כל, וגם להתקדם'.

דני דנון: אז אני מקווה, אללי, שבסיור הבא שתצטרף אלינו אתה תהיה חבר ועדת עלייה וקליטה.

דני דנון: אני אוודא שאתה תהיה חבר בוועדה שלי ותבוא לסיורים כחבר בוועדה.

דני דנון: אנחנו מאוד שמחים ומתרגשים יחד איתך.

דני דנון: אני רוצה להעביר את השרביט לראש העיר.

דני דנון: נראה אולי נתונים ואחרי זה נעלה את הסוגיות שדורשות התערבות שלנו.

מרים פיירברג: קודם כל אני מקדמת אותך, כמו שאמרת, בראש ובראשונה אתה חבר, ואחר כך גם במסגרת התפקיד שלך, יחד עם כל חברי הוועדה שהגיעו לכאן.

מרים פיירברג: אנחנו עיר שבנויה נדבך אחר נדבך על ידי עולים חדשים, עיר בת 82 שאחרי קום המדינה היא העיר הראשונה שהוכרזה כעיר והיום אנחנו מונים למעלה מ-205,000 תושבים לפי נתוני משרד הפנים.

מרים פיירברג: למרות שגם בשנות ה-80 היתה כאן עלייה מאסיבית, בעיקר ממזרח רוסיה, גרוזיה, קווקז וכמובן גם מבצע משה, הרי משנות ה-90 יש כאן תוספת עצומה של עולים חדשים בעיר.

מרים פיירברג: העולים החדשים הם גם ממקומות אחרים, לא רק מרוסיה ומאתיופיה אלא הם גם מצרפת וגם, מעטים יותר, אבל גם מדרום אפריקה, מאנגליה, מארצות הברית, ויש לנו אפילו עולה חדש מהונגריה.

מרים פיירברג: יש לנו גם משבדיה.

מרים פיירברג: אנחנו עיר שמדברים בה את כל השפות האפשריות ששגורות בפי יהודים.

מרים פיירברג: כאן בנתניה אנחנו רואים בנושא של קליטת עלייה, עם כל הקושי שבעניין, אתגר.

מרים פיירברג: אנחנו חושבים שזו המטרה שלשמה הוקם הבית היהודי ובהחלט מקבלים כאן בחום ואהבה את העולים החדשים.

מרים פיירברג: הבעיה שלנו היא שהעיר, גם בהיותה בעבר קולטת עלייה...

מרים פיירברג: המעברה הגדולה ביותר במדינת ישראל היא מעברת בית ליד, שהשתרעה מפרדסיה עד כביש 57, כפר יונה, כולה פונתה לתוך העיר נתניה ופונתה בתנאים מאוד קשים, שוכנה בתוך שכונות מצוקה, הובילה לדור שני ושלישי של מצוקות ויצרה מערכת של תרבות עוני.

מרים פיירברג: אנחנו מבדילים בין עוני לבין תרבות עוני, אלה שני דברים שונים.

מרים פיירברג: חלק גדול מהציבור לא מבחין בין עוני לתרבות עוני.

מרים פיירברג: גם הנתונים שהמדינה וביטוח לאומי מפרסמים, לא מתייחסים להיבט הזה ויש לזה משמעות עצומה.

מרים פיירברג: בקרית צאנז בנתניה יש משפחות ברוכות ילדים, הכנסה נמוכה ויש עוני, אבל אין תרבות עוני.

מרים פיירברג: בשכונות אחרות בעיר גם כן הכנסה נמוכה, צפיפות, אבל יש תרבות עוני.

מרים פיירברג: ממש בשנים הראשונות של הלימודים שלי באוניברסיטה עשיתי איזה שהיא עבודה, האם במדינת ישראל קיימת תרבות עוני, ועשיתי מחקר קטן והגעתי אז למסקנה שאין תרבות עוני.

מרים פיירברג: תרבות עוני זה משהו שהורגלנו בסיפורים של צ'רלס דיקנס, של הזנחה, של אלימות במשפחה, של התמכרויות שונות, אם זה הימורים ואם זה שתייה ועזובה וחוסר שליטה על מה שקורה במשפחה, פגיעה בחינוך, אלימות כלפי ילדים, אלימות של ההורים ביניהם.

מרים פיירברג: כל הדברים האלה הם מאפיינים של תרבות עוני.

מרים פיירברג: העוני עצמו לא תמיד מביא לתרבות עוני אבל במקרים מסוימים בהחלט כן, אז הגעתי למסקנה שבמדינת ישראל אין תרבות עוני.

מרים פיירברג: שנים רבות אחר כך, כמנהלת מינהל החינוך והרווחה בעיריית נתניה לצערי נאלצתי להודות שבמדינת ישראל קיימת תרבות עוני.

מרים פיירברג: למה התכוונתי שבקרית צאנז יש עוני?

מרים פיירברג: יש עוני של חוסר אמצעים וצמצום ולפעמים אפילו עד כדי כך שילדים סובלים במידה מסוימת מתת תזונה, אבל אין שם תרבות עוני כי העולם הערכי שלהם הוא שונה, הילדים נמצאים במסגרות חינוך במשך כל היום ומגיל צעיר מאוד ובבית, גם אם אין רהיטים יש ספריה; אין סלון, אין טלוויזיה אבל יש שולחן אוכל שמסביבו מתכנסת המשפחה.

מרים פיירברג: הנושא של אלימות, אני לא מדברת על מקרים חריגים, הייתי פעם עובדת סוציאלית בקרית צאנז, יש שם גם מקרים חריגים, אבל רוב המקרים החריגים הם סביב נכויות, פחות סביב הבעיות שאני מתייחסת אליהן כרגע, וכל הנושא של אלימות משפחה, אלימות כלפי ילדים, sexual child abuse, כל הדברים האלה כמעט ולא קיימים במגזר הזה, למרות שיש בו עוני.

מרים פיירברג: אנחנו כן רואים את כל התופעות הללו בשכונות שבהן שוכנו עולים מפוני מעברות בצפיפות גדולה.

מרים פיירברג: שם כן אנחנו רואים סממנים של תרבות עוני, של שתייה, אלכוהול, סמים, הימורים, אלימות, גם במשפחה, גם כלפי הילדים, ואנחנו רואים שכאן הילדים גדלים באווירה שלא ממש תורמת להתפתחות שלהם, בלשון המעטה.

מרים פיירברג: לצערי הרב העולים החדשים שהגיעו למדינה רובם שוכנו באותן שכונות בהן קיימת תרבות עוני.

מרים פיירברג: כאשר מביאים משפחה מאתיופיה ונותנים לה משכנתא שמבחינת מדינת ישראל זה הרבה כסף וחייל ישראלי שנולד כאן לא זוכה למשכנתא כזו, כך שמבחינת המדינה המדינה מרגישה שהיא עשתה בהחלט מאמץ כביר כדי לסייע למשפחה מאתיופיה, אבל המשפחה עצמה שבדרך כלל, לא בדרך כלל, תמיד, מגיעה לארץ מחוסרת אמצעים, לא מסוגלת להוסיף עוד על מה שהמדינה נותנת, על המשכנתא של המדינה, ואז היא צריכה לקנות דירה בגובה המשכנתא שהיא מקבלת.

מרים פיירברג: בדרך כלל מאחר והנטייה היא לרכוש את הדירות במרכז הארץ, לפחות במה שמדובר בנתניה, אז מטבע הדברים בכסף שהם מקבלים אפשר לקנות במקסימום דירה בשכונת מצוקה והילדים מתחברים מיד עם כל מה שקשור לעבריינות נוער, וכל השאר היסטוריה.

מרים פיירברג: אני גם חייבת לציין שכשהמשפחה הזאת מגיעה ורוכשת את הדירה, יש כאן עוד בעיה.

מרים פיירברג: בדרך כלל המבנים האלה הם מבנים מוזנחים וקורית תופעה שלאט לאט משפחות מביאות עוד משפחות והבניינים הופכים להיות בניינים שרובם מאוכלסים על ידי יוצאי אתיופיה.

מרים פיירברג: כאשר אנחנו למשל רואים את העזובה ואת ההזנחה של המבנים, את החצר ואת המבנה עצמו, לאנשים האלה אין את הכספים לתחזק את הבית, לשפץ אותו, להחזיק גנן, יש להם סדרי עדיפויות וגם ככה הם מתקשים, נוצר מצב שבגלל שזה רכוש פרטי, העירייה לא רשאית על פי חוק לגעת בבתים האלה, שלא לדבר על זה שאין לנו גם את האמצעים להתחיל לתחזק בניינים שלמים, אבל משרד השיכון גם לא עוזר ממש בשוליים.

מרים פיירברג: לפי הקצב שלו, בעוד מאתיים שנה אנחנו נצליח פחות או יותר לשפץ את הבניינים, ויש להניח שעוד 200 שנה הם יצטרכו שיפוץ מחודש, אבל מעבר לזה ממש אסור לנו על פי חוק, אני לא יכולה, לתחזק להם את הגנים, אני לא יכולה לנקות להם את החצרות.

מרים פיירברג: אם אני עושה את זה אני בעצם עוברת על החוק והיו מספר פעמים שכבר לא היתה בררה ועשינו את זה, אבל במודע אנחנו עוברים על החוק, כי מדובר ברכוש פרטי ואנחנו לא יכולים ולא רשאים לגעת ברכוש פרטי, לא לשפץ ולא לנקות ולא לגנן ולתחזק ולא שום דבר.

מרים פיירברג: זאת סוגיה מאוד קשה שלא נותנים עליה את הדעת.

מרים פיירברג: יש לי הרבה מה לומר לגבי---

דני דנון: העיר 'סגורה' כרגע מבחינת יוצאי אתיופיה?

מרים פיירברג: ככל שאני יודעת, כן, היא סגורה.

מרים פיירברג: אנחנו קלטנו את מספר יוצאי אתיופיה הגדול ביותר במדינה, יש לנו כ-6,000 צעירים עד גיל 18, שזה המספר המהותי.

מרים פיירברג: אנחנו נניח אומרים, אוקי צריך לסייע לדור המבוגר יותר, צריך לחזק אותו, צריך לאפשר לו לחיות בכבוד, אבל מי שצריך היום להשקיע והיכן שצריך להשקיע במיוחד וצריך לאפשר להם נקודת זינוק שונה שתאפשר להם קליטה טובה אלה בני הנוער ולכאן אנחנו בעצם נדרשים להשקעות עצומות אם אנחנו רוצים בהצלחה של הקליטה של בני הנוער.

מרים פיירברג: צריך לזכור, חלק מבני הנוער הם ילדים שגדלו כאן, להם הסיפורים של מאיפה באו ההורים ואיזה תנאים קשים היו ושלא היו להם בגדים ולא היו להם נעליים ולא היה אוכל והגיעו למדינת ישראל וניצלו, כל הסיפורים האלה לא ממש מעניינים אותם, הם גדלים פה, הם רוצים לקבל את כל מה שיש לשכן או לילד האחר בכיתה.

מרים פיירברג: הם חשופים היום לעולם מתקדם, עולם שבו הנוער הולך עם מותגים, יש בו כל מיני אמצעים אלקטרוניים מתקדמים ואין שום סיבה, מבחינתם, שלהם לא יהיה מה שיש לילד אחר וזה מוביל כמובן הרבה פעמים לתסכול ולקנאה ולפעמים לכעס והכעס הזה מוביל לכל מיני דברים שהם לא ממש חיוביים, ומבחינתם בצדק.

מרים פיירברג: כל הסיפורים של ההיסטוריה לא מעניינים אותם.

קריאה: גם פשע.

מרים פיירברג: כן.

מרים פיירברג: ואתה לא יכול לבוא ולהגיד לילד אתיופי: מדינת ישראל הביאה את ההורים שלך ועשתה כאן מבצע עצום וסיכנה חבר'ה שלנו שנסעו לשם להביא אתכם ואתם הייתם שם חסרי כל וגרתם בתנאים מחפירים והיום אתם נמצאים במקום ובעולם אחר.

מרים פיירברג: הילדים האלה, מבחינתם כל הסיפור הזה לא רלוונטי, הוא רוצה להיות כמו כל הילדים האחרים במדינה והוא לא יכול להיות בגלל שלהורים אין את האמצעים לתת לו את זה ואז הוא מרגיש מתוסכל, מקופח וכואב.

מרים פיירברג: לכך מתווסף גם הנושא של צבע עור, שגם יוצר...

מרים פיירברג: למרות שאנחנו יודעים כמה אנחנו ישבנו בשמש ורצינו להיות קצת כהים, אבל לך תסביר להם את זה.

מרים פיירברג: כמה היינו ניצלים בשמש בשביל להיות קצת יותר כהים ממה שאנחנו וכמה שאנחנו חושבים שזה יפה.

מרים פיירברג: דרך אגב, הבנות האתיופיות הן באמת יפהפיות, זה דבר שצריך להסתכל---

קריאה: מפלים את הגברים.

מרים פיירברג: אני מדברת על בנות, אתה תדבר על בנים.

מרים פיירברג: אני לא רוצה שאחר כך יאשימו אותי בהטרדה.

מרים פיירברג: צריכים להיזהר, לא?

דני דנון: אני אגיד שהבנים...

מרים פיירברג: אני באמת חושבת ככה.

מרים פיירברג: בסך הכל כשמישהו מנסה להיכנס לנעליים של עולי אתיופיה ומנסה לראות איזה מהפך הם עברו בפרק זמן כל כך קצר, מאיפה הם באו ואיפה הם צריכים להיות ולתפקד ולהיות כמו כל אחד, הרי זה בסך הכל נס גדול.

מרים פיירברג: וקושי, בצד הנס הזה יש קושי עצום.

מרים פיירברג: בסך הכל חלק גדול מהמשפחות נקלטות ומתערות כאן ואני חושבת שזו משימה ציונית חשובה, אבל בצד כל הדברים האלה, צריך לדעת שקליטה של יהודים שמגיעים מכל העולם חסרי אמצעים, הקליטה הזו היא קליטה שמכבידה כלכלית וצריך לשנס מותניים בשביל לסייע לה.

מרים פיירברג: בגלל שיש כאן היום קליטה ישירה שאני חושבת שהיא לא התאימה, בפירוש לא התאימה לחלק מהעולים.

מרים פיירברג: היא מתאימה לעולים מדרום אפריקה, ארצות הברית, ארצות המערב, יש להם יותר רכוש, הם יכולים לקנות איפה שהם רוצים.

מרים פיירברג: עלייה שמגיעה ממקומות שאנחנו מדברים עליהם היתה צריכה להיות מווסתת, היתה צריכה להיות עם בקרה, עם שליטה, היתה צריכה להיות בצורה שונה לחלוטין, היתה צריכה להיות קליטה כפרית, היתה צריכה להיות.

מרים פיירברג: ..

מרים פיירברג: מי שזוכר את ההיסטוריה, אני אספר מתוך הניסיון האישי שלי, התחלתי ב-1972 כעובדת סוציאלית.

מרים פיירברג: אני גם קרימינולוגית, גם סוציולוגית, יש לי תואר ראשון ושני בעבודה סוציאלית.

מרים פיירברג: טיפלתי בשתי משפחות של שני אחים, אחד גר בינוב ואחד גר פה, באחת משכונות העיר, במה שקרוי נאות הרצל, סלע.

מרים פיירברג: שתי המשפחות היו מטוניסיה.

מרים פיירברג: ינוב היה מושב של טוניסאים.

מרים פיירברג: היום הכל שונה, אבל היו פעם יישובים שהוקמו.

מרים פיירברג: .. שער אפרים היה תימנים, בבורגתה היו, נדמה לי, בולגרים, בינוב היו טוניסאים, היו יישובים אחרים בהם היו מרוקאים.

מרים פיירברג: ינוב הוא מושב של טוניסאים, מי שרוצה לאכול קוסקוס עם דגים ביום שלישי הולך לינוב.

מרים פיירברג: זו אותה משפחה, היו להם אותם דפוסי התנהגות.

מרים פיירברג: במושב משפחה שצריכה עובדת סוציאלית, זו היתה העבודה המעשית שלי, מטבע הדברים זאת לא המשפחה החזקה במושב, כי רוב המשפחות במושב לא צריכות עובדים סוציאליים והמשפחה הזאת היתה משפחה שכן נזקקה לשירותים של מחלקת הרווחה.

מרים פיירברג: לשני האבות בשתי המשפחות הללו היו מאפיינים דומים, הם שתו לשוכרה, כל ערב הם היו משתכרים, ומאחר והם היו שיכורים היתה גם אלימות.

מרים פיירברג: דרך אגב, חלק גדול מהאלימות שקיימת אצל הצעירים מהעדה האתיופית, היא קיימת כאשר הם שיכורים, כי בסך הכל הם חבר'ה מקסימים, אבל כשהם שותים, ולצערי הם נוטים לשתות, הם מאבדים את השליטה ולא יודעים מה קורה איתם ואז הם עושים דברים שאחר כך הם מצטערים עליהם, כשהם מתפכחים, אבל לפעמים זה מאוחר וזאת הבעיה.

מרים פיירברג: כל הנושא של הבירה והדברים האלה שהיו מקובלים שם, פה הם שונים.

מרים פיירברג: האלכוהול וצריכת האלכוהול והבריחה לאלכוהול, כל הדברים האלה יוצרים בעיות קשות.

מרים פיירברג: בקיצור, לשתי המשפחות היו מאפיינים דומים וטיפלתי בשתיהן.

מרים פיירברג: אין מה להשוות בכלל.

מרים פיירברג: ..

מרים פיירברג: חשבתי אפילו לעשות על זה עבודה מחקרית בדוקטורט שלי, כי יש ממש דברים אמפיריים שאפשר להוכיח אותם.

מרים פיירברג: המשפחה שגדלה במושב, אז הם אולי שתלו בטנים כשירד גשם, כמו אברמל'ה מלמד, אבל יחד עם זה, הילדים גדלו באווירה שונה לחלוטין.

מרים פיירברג: קודם כל לא היתה הצפיפות הגדולה הזאת שיש בתוך הבלוק של 70 או , שכולם צריכים לישון ביחד, בנים, בנות באותן מיטות, עם כל הבעיות שאחר כך הצפיפות הזאת יוצרת.

מרים פיירברג: בכל זאת זה יותר מרווח, יש גינה ויש את החיבור לאדמה, כי הילדים קמו ב-5 בבוקר והלכו עם האבא שהתפכח במשך הלילה לקטוף את העדעד והם היו שותפים בקשר ובחיבור לאדמה.

מרים פיירברג: כשאני אחר כך שיקמתי את המשפחה, ההצלחה שלי לשקם את המשפחה מינוב, אחת הבנות שם שבסופו של דבר הצלחתי לסדר לה עבודה בבנק, היום היא אחת מהבכירות בבנק ידוע בארץ, מול המשפחה השנייה שגרה בסלאמס, במידה מסוימת, אין מה להשוות בכלל, את היכולת לטפח ולשקם את המשפחה הזאת מול אותה משפחה שהילדים שלה היו בתוך חבורות נוער ובחבורות של פשיעה, ובמשפחות האלה שם יש כבר דור שני ושלישי ואפילו רביעי של מצוקות.

מרים פיירברג: לכן אני חושבת שגם את העלייה הזאת מן הראוי היה לחבר אותם לכל מה שקשור באדמה.

מרים פיירברג: צריך לזכור שזאת עלייה שעוברת טראומה.

מרים פיירברג: כל עולה חדש זה קשה, עולה חדש עני זה עוד יותר קשה, עולה חדש שלא יודע את השפה - בוודאי, עולה שמגיע מתרבות שונה - זו גם בעיה, כאשר הוא מגיע לא רק מתרבות שונה אלא מאלף אחרת, אז בוודאי ובוודאי שזה קשה, וחלק גדול גם בלי מיומנויות למידה בכלל, בשום שפה.

מרים פיירברג: כאשר בסופו של דבר צריך להגיע למקום אחר וכדי לצמצם ולמזער את הפערים ואת המשבר היו צריכים ליישב אותם במשהו שהוא הכי קרוב למה שהם מכירים וזה עבודת אדמה.

מרים פיירברג: היו צריכים ליישב אותם במושבים, אפילו להקים עבורם מושבים.

מרים פיירברג: אומרים אינטגרציה, בלאו הכי העולים נוטים, כמו העולים המבוגרים מברית המועצות, וכמו העולים שבאו מזמנו מרומניה וכמו העולים שמגיעים מאתיופיה, אנשים אוהבים להיות אחד עם השני כי זה נותן להם תמיכה וחיזוק, זה מקל עליהם את חבלי הקליטה כשהם ביחד, וגם היום, גם אם זה בתוך נתניה, הם רוצים להיות בבתי כנסת משלהם, עם המנהגים שלהם, הם רוצים להיות במרכז יום משלהם, או מועדונים קהילתיים משלהם, ששם הם יוכלו להמשיך את ההווי שהם היו רגילים אליו וגם להנחיל את זה לדור הצעיר, לא לנתק בבת אחת את הדור הצעיר מהתרבות שממנה הם באו.

מרים פיירברג: כאן אפשר היה לחבר אותם, ואחר כך הילדים בבתי ספר, היו נוסעים כבר לבתי ספר קהילתיים, נוסעים למושבים ומתערים בצורה נכונה.

מרים פיירברג: זו היתה צריכה להיות הקליטה האמיתית והנכונה של יהדות אתיופיה.

מרים פיירברג: להביא אותם לערים, לתת להם משכנתאות ולהכניס אותם מראש.

מרים פיירברג: ..?

מרים פיירברג: בכסף הזה היה עדיף כבר היה לבנות להם יחידת דיור.

מרים פיירברג: כאן הם גם הוכנסו לתוך סלאמס, גם הוכנסו לאזורי מצוקה, גם לתוך צפיפות גדולה וגם לחשיפה של גורמים שלא ממש תרמו לקליטה טובה של הצעירים.

מרים פיירברג: אני חושבת שעדיין יש אפשרות לתקן את זה, לפחות לגבי העולים שמגיעים היום.

מרים פיירברג: להמשיך להכניס אותם לתוך אזורי מצוקה זה דבר נורא.

מרים פיירברג: צריך לזכור שזה לא עניין של להכניס...

מרים פיירברג: ברגע שעושים קליטה, יש כאלה שאומרים 'אלה לא קלטו ואלה כן קלטו'.

מרים פיירברג: ברעננה אין להם שום סיכוי להיקלט כי ברעננה אין דירות שהם מסוגלים לרכוש אותן.

מרים פיירברג: גם בקיסריה הם לא יכולים להיקלט כי הם לא יכולים לרכוש דירה בקיסריה וגם בכפר סבא רוב הדירות יקרות.

מרים פיירברג: הדירות הזולות הן בשוליים שבשוליים.

מרים פיירברג: איפה הם יכולים להיקלט?

מרים פיירברג: בשכונות שהדירות שם זולות ודירות זולות זה בתוך אזורי מצוקה ואז מטבע הדברים מראש הם נקלטים לתוך מצוקה.

מרים פיירברג: במקום לתת להם איזה שהוא פור, איזה שהיא אפשרות להיקלט בצורה טובה ונכונה, הם מראש בצורה עקומה מופנים לתוך מצוקות ולתוך אזורים שלא תורמים להם בשום דרך וגם לא מחבקים אותם ולא מקבלים אותם.

מרים פיירברג: יש לנו שכונה בעיר שגם כך היתה שכונת מצוקה, שלא לדבר על שטחים חומים, היא נבנתה על ידי חברת 'אזורים' בזמנו.

מרים פיירברג: אם אני רוצה לבנות היום היכל ספורט, אז אני צריכה לוותר על מגרש ספורט כי כל השכונה הזאת נבנתה בחטא ובצורה מזעזעת.

מרים פיירברג: ושם אנחנו נתקלים בתופעות של חבורות של קווקזים מול חבורות של ילדים אתיופיים, עם מלחמות ביניהם, עם סכינים ועם כל הדברים שנלווים לכך.

מרים פיירברג: אסור היה לעשות את הקליטה הזאת, אם זה מקווקז, או ממקומות אחרים, אסור היה את החוליה החלשה.

מרים פיירברג: .. כי גם שם יש עשירים יותר ועניים יותר, שם זה ממש הטרוגני, והעלייה מאתיופיה כולה הגיעה ללא אמצעים לכן ההתייחסות לעלייה האתיופית היתה צריכה להיות התייחסות שונה.

מרים פיירברג: יש פוטנציאל עצום בעלייה הזו, הצעירים שמתגייסים הם חיילים מצוינים, יש להם מוטיבציה, יש להם אהבת הארץ, יש להם סולם ערכי נפלא.

מרים פיירברג: אסור היה לאבד את זה.

מרים פיירברג: אסור היה לאבד את זה.

דני דנון: ב-2010 מבחינת העולים שהגיעו, העיר הרי סגורה היום, השאלה אם יש עדיין יוצאי אתיופיה שהגיעו לעיר?

דני דנון: או שבאמת יש מדיניות של לסגור את העיר?

מרים פיירברג: מה זה לסגור?

מרים פיירברג: אתה לא יכול לסגור.

מרים פיירברג: יש משפחות אתיופיות שזכותן לעבור ממקום שהם היו בו, לקנות פה דירה.

מרים פיירברג: הם יכולים למכור באשדוד ולעבור לנתניה, אתה יכול למנוע ממשפחה להגיע?

מרים פיירברג: אין משכנתאות שניתנות על ידי משרד הקליטה לכיוון נתניה.

דני דנון: כלומר המענק לא ניתן.

מרים פיירברג: בדיוק.

מרים פיירברג: אבל אתה לא יכול למנוע מאנשים, זו זכות בסיסית ששמורה לכל אחד ואין שום סיבה שאדם לא ירכוש דירה איפה שהוא מחליט שהוא רוצה לרכוש.

מרים פיירברג: יש איחוד משפחות.

מרים פיירברג: יש גם התרחבות של משפחות, הנוער גדל, מתבגר, מתחתן, מעדיף להישאר כאן, יש גם גידול של תושבים שכבר נקלטו כאן.

דני דנון: ורוכשים ללא המענק.

מרים פיירברג: כן, עם משכנתאות, עם כל מה שהם יכולים, או שהם גרים עם ההורים, או שוכרים דירות.

דני דנון: אני רוצה לשאול שאלה לגבי מערכת החינוך, נושא שעלה רבות, לגבי ריכוזי יוצאי אתיופיה בבתי ספר.

דני דנון: אני יודע שנושא ההסעות, שנעשה, השאלה אם אתם.

דני דנון: ..

מרים פיירברג: קודם כל יש בעיה כזאת.

מרים פיירברג: מאחר שיש לנו הרבה צעירים ורובם מעדיפים ללכת לחינוך הממלכתי דתי, נוצר מצב שגם אם אנחנו נצליח נניח בכח להסיע ממקום למקום, נגיע למצב של 50% או 55% יוצאי אתיופיה.

מרים פיירברג: זה לא משנה, כי יש לנו מספר בתי ספר נתון ובחלק גדול מהם לומדים יהודי אתיופיה.

מרים פיירברג: יהודי אתיופיה ממוקמים כאן בחמישה אזורים, חלק במזרח, חלק במערב, חלק בצפון, חלק בדרום, גם ככה הם לא מרוכזים רק במקום אחד כי מספרם גדול, ואז נוצר מצב שהיום אין לנו בית ספר שאין בו יהודים מאתיופיה.

מרים פיירברג: היום יש אולי ממש בשוליים, יש אחד שאולי האחוז בו הוא 10%, כמו שצריך להיות, באחרים יש מצב של 90% וגם של 80%, שזו סוגיה בעייתית, אבל תיכף אני אבקש גם מאביטל קצת להתייחס לזה.

מרים פיירברג: אני רוצה לומר עוד דבר.

מרים פיירברג: השאלה בכלל שנשאלת לגבי מערכות החינוך, מה יותר טוב; אני לא מדברת על נתניה, בנתניה זה בלתי אפשרי בגלל המספר העצום של הילדים מאתיופיה ובגלל בסך הכל המספר הלא גבוה של ילדים שלומדים בחינוך הממלכתי דתי, אז מטבע הדברים.

מרים פיירברג: ..

מרים פיירברג: כי היום כמעט כולם ברחו למגזר החרדי, אז היום האינטגרציה בתוך הממלכתי דתי היא כבר מראש 50%-50%, בלי שנתחיל לפזר אותם בבתי הספר, היא כבר בעייתית בבסיס, כי חלק גדול, כמו שאמרתי, בורחים לחינוך החרדי, לבתי הספר הפרטיים האלה, ששם הם מקבלים אוכל, יש עמותות וארגונים שם, אלה ילדים שאין להם אמצעים, אז המשפחות שולחות.

מרים פיירברג: ..

מרים פיירברג: מה שאנחנו בחינוך הממלכתי לא יכולים לתת.

מרים פיירברג: אבל כעיקרון, הנושא של אינטגרציה/לא אינטגרציה הוא נושא שהוא בהחלט לא שחור ולבן.

מרים פיירברג: ילדים שנמצאים בבית ספר, מרוכזים בבית ספר אחד ונמנים על חתך סוציו אקונומי נמוך, ונניח ריכוז גדול של ילדים עניים או ילדים עם חסכים, או ילדים כאלה ואחרים, או ילדי עולים, הם מקבלים לבית הספר המון משאבים שמעניקים להם אפשרות להשלים, מעניקים להם סיוע בשיעורי בית.

מרים פיירברג: אם אתה מפזר ילדים כאלה בבתי ספר שלא מקבלים את כל הדברים האחרים, אז אני לא יודעת מה יותר טוב לילד, האם כדאי להיות ביחד ולקבל מסות של תגבור, או לפזר אותם בתוך בתי הספר ושהם ירגישו בשוליים ושירגישו שהם נגררים ולא יכולים לקבל את אותן מסות של תגבור, כי אתה לא תיתן לילד אחד סנדוויץ' ולילד אחר לא, או שאתה נותן לכולם או שאתה לא נותן לאף אחד, וכאן בבתי הספר שהם לומדים, שיש שם אחוז של יהודי אתיופיה, אנחנו משקיעים המון כסף, אנחנו משקיעים גם בהזנה, צהרונים, סיוע, מחשבים, עובדים סוציאליים, כל מה שצריך כדי לחזק אותם ולתת להם כלים לתפקד כאזרחים טובים בעתיד.

מרים פיירברג: אז זאת שאלה אחרת.

מרים פיירברג: מה שלי מפריע זה שהמשאבים שמדינת ישראל מקצה לערים.

מרים פיירברג: ..

מרים פיירברג: בשונה מאחרים אני בחיים לא אומרת 'אני לא רוצה את זה', אם מישהו אומר שהוא לא רוצה עולים חדשים, אין לו זכות בכלל להיות במדינה הזאת.

מרים פיירברג: כל הקיום של המדינה שלנו וכל המטרה שלשמה הוקם הבית היהודי זה לקלוט יהודים באשר הם ולא משנה מה מצבם ולא משנה מה ההשכלה שלהם ולא משנה מה המצב הכלכלי שלהם.

מרים פיירברג: זה הבית שלהם.

מרים פיירברג: אבל הבעיה שלי היא אחרת, הבעיה היא שהמדינה לא רק שלא מכריזה.

מרים פיירברג: ..

מרים פיירברג: זו בדיחה שרמת השרון, העיר העשירה, המשיכה במשך כל השנים להיות עיר עולים כי בשנות ה-50 היא קלטה עולים ואנחנו לא הוכרנו כעיר עולים, ולא עזר לי, אני כבר לפני 12 שנים אמרתי שזה עיוות ולא הצליחו במשך 12 שנה לתקן את העיוות הזה.

מרים פיירברג: זה דבר מטורף, אבל נניח לזה.

מרים פיירברג: הרבה פעמים אפילו העולים מאתיופיה אומרים 'אתם מקבלים כסף בשבילנו'.

מרים פיירברג: אנחנו מקבלים כסף בשבילכם?

מרים פיירברג: קחו את הכסף, תעשו איתו מה שאתם רוצים, רק תעזבו אותנו.

מרים פיירברג: .. העלות של עיריית נתניה, עלות ישירה ואובדן הכנסה מקליטת עלייה עולה על 23 מיליון שקל, לא כולל חינוך.

מרים פיירברג: אני חוזרת, לא כולל חינוך.

מרים פיירברג: ההנחות בארנונה שאנחנו נדרשים לתת למשפחות הללו, ויש לי כאן פירוט, יש לנו אובדן הכנסה של כ-8,350,000.

מרים פיירברג: אני מדברת רק על המשפחות של העולים החדשים---

קריאה: זה בנוסף ל-23?

מרים פיירברג: לא, זה כולל.

מרים פיירברג: ל-23 האלה צריכים להוסיף רק את החינוך, כי פה אין לי את הנתון של החינוך.

מרים פיירברג: בחינוך יש לנו אין ספור תכניות שאנחנו מממנים על חשבון עיריית נתניה, תכניות העשרה, אם זה סיוע בבגרויות, אם זה לילדים בגיל הרך, אם זה בבית ספר יסודי, כל המרכזים שיש לנו.

מרים פיירברג: אני מדברת כרגע על עלויות של רווחה - אובדן הכנסות פלוס עלות קליטה זה 10 מיליון שקלים.

מרים פיירברג: ראיתם איך אנחנו היום מתייחסים לעולים ואיזה אולפן יש בנתניה.

מרים פיירברג: דרך אגב, אולפן עקיבא הפסיק לפעול אז לקחנו על עצמנו הפעלה של אולפן ואנחנו מפעילים את זה ברמה גבוהה וכאן המקום לומר תודה לג'ורג' שנלחם, גם בנו, כדי לא לוותר על הנושא של האולפן.

מרים פיירברג: עוד 13 מיליון שקלים זה הרווחה, סך הכל זה 23 מיליון שקלים לא כולל החינוך.

מרים פיירברג: זו העלות של עיריית נתניה.

מרים פיירברג: 20 מיליון שקלים עולה לי חוף הים, אין לי הכנסה ממנו, אפילו אגורה, חוף הים פתוח לרחצה לכל תושבי אבן יהודה, כפר יונה, כל היישובים, רעננה, כפר סבא, שאין להם את ההוצאה הזאת.

מרים פיירברג: יש לך 20 מיליון שקל ים, שמדינת ישראל לא משפה אותך.

מרים פיירברג: יש לך 23 מיליון שקלים, ואם אני אקח גם את החינוך אנחנו מגיעים כמעט ל-30 מיליון שקלים עלות בגין קליטת עלייה, שמדינת ישראל לא משפה אותך.

מרים פיירברג: ואז לפעמים זורקים לך עצם של כמה אלפי שקלים של משרד הקליטה, ואז אומרים לנו 'עזרנו לכם', זה הרי לעג לרש, זו בדיחה.

מרים פיירברג: שוב, אני באה ממקום שאני אומרת שלנו יש את הרצון, יש את האהבה לבני אדם, יש לנו את החום להעניק להם, יש לנו את החיבוק, תושבי נתניה ידועים כאנשים חמים, אנשים שבעצמם נקלטו, הם יודעים מה זה עולה חדש, הם מוכנים לתת, אבל תנו לנו את הסיוע לקלוט אותם בצורה יותר טובה, תנו לנו את המשאבים כדי לאפשר מתן כל אותם צרכים שהם נזקקים להם.

מרים פיירברג: הלוואי שיכולתי לעשות עוד פרויקטים.

מרים פיירברג: יש לנו פרויקט, למשל, של צעירים אתיופיים שנעשה יחד עם סלקום.

מרים פיירברג: יש לנו שתי להקות, להקת 'קפה שחור' ויש לנו 'שחור ישראלי'.

מרים פיירברג: שתי להקות שמופיעות בעולם וזה פשוט מרגש בצורה בלתי רגילה.

מרים פיירברג: זה דבר מרגש, זו תופעה נפלאה.

מרים פיירברג: החבר'ה האלה, יש להם מקום ללכת, במקום לבלות ברחובות הם מגיעים לשם ומבלים שם ושרים ונהנים ומרגישים שהם גם באים לידי ביטוי.

מרים פיירברג: אני אומרת, העולים החדשים לא יכולים להתחרות עם הישראלים בכל מה שקשור בתנ"ך או בהיסטוריה או בדברים אחרים, במה הם כן יכולים להתחרות?

מרים פיירברג: במה שאני קוראת השפה הבינלאומית, ספורט ומוזיקה.

מרים פיירברג: אלה שני הדברים שיכולים לחזק את האגו שלהם, להצליח.

מרים פיירברג: יש לנו קבוצת כדורגל של ילדים מאתיופיה, הם משחקים נפלא, אנחנו יכולים לגדל שם דור של שחקנים, אנחנו יכולים לאפשר להם עוד חוגים, שחמט, טניס, כל הדברים האלה לתת להם, דברים שהם יכולים להצליח בהם יותר מהישראלים.

מרים פיירברג: אותו דבר גם הנושא של המוזיקה.

מרים פיירברג: אבל כל הדברים האלה מצריכים משאבים ואנחנו מממנים...

מרים פיירברג: עכשיו לקחנו ילדה אתיופית, היא הגיעה ללמוד בתלמה ילין, מבחינתנו זה שיא ההצלחה, אבל כל דבר צריך, צריך לתת מלגה, צריך לשלם לימודים, מאיפה?

מרים פיירברג: זו משפחת מצוקה נוראית, ילדה מדהימה.

מרים פיירברג: אנחנו לוקחים ילדים, אנחנו קונים להם כלי נגינה.

מרים פיירברג: יש לנו קבוצה של ילדים אתיופיים ששרים באידיש, שזו פשוט חוויה, זה מצחיק לאללה.

דני דנון: את זה אני רוצה לבוא לראות.

מרים פיירברג: יש לנו תזמורת אנדלוסית ששרה יידישע מאמא.

מרים פיירברג: מה שיפה בקליטה זה שהמורים הם מרוסיה.

מרים פיירברג: אז גם למורים יש פרנסה.

מרים פיירברג: הילדים מאתיופיה, מלמדים אותם נגינה, מלמדים אותם כל מיני שירים ברוסית, מלמדים אותם שירים באידיש.

מרים פיירברג: יש לנו מרכז מדהים שהלוואי והיה לי כסף לעשות עוד כמה מרכזים כאלה.

מרים פיירברג: יש לנו מרכז לאמנויות שאנחנו מלמדים את הילדים מוזיקה ואמנות.

מרים פיירברג: הילדים יודעים את התווים לפני שהם יודעים לקרוא ולכתוב.

מרים פיירברג: הם יודעים את הדו-רה-מי לפני שהם יודעים לקרוא ולכתוב, ממש בגיל שלוש-ארבע.

מרים פיירברג: זה גן כזה שכל הזמן הגנים מסתובבים ומגיעים אליו, זה גן קבוע שהילדים מגיעים לגן.

מרים פיירברג: אני הייתי בתערוכה.

מרים פיירברג: קודם כל אנחנו מקפידים, לא אומרים 'התרבות של זה טובה יותר משל זה', התרבות היא שונה.

מרים פיירברג: כל התרבויות הן טובות, אנחנו לא נותנים ציונים, אז אנחנו גם נותנים לפסלים מאתיופיה, יש לנו כמה נשים שהן פסליות שמפסלות, ואנחנו נותנים ביטוי גם לתרבות האתיופית והילדים הישראליים לומדים קצת על התרבות של אתיופיה, והילדים מאתיופיה לומדים על מורו צרפת.

מרים פיירברג: מצחיק שאני הגעתי והם אמרו לי 'זה תמונות של מורו בצרפת', אני אמרתי מורו, אז ילד אתיופי אומר לי, 'לא ככה אומרים', הוא אומר לי 'מורררו', עושה לי כזה עם הריש הצרפתית, לא ככה אומרים, הוא אומר.

מרים פיירברג: זו היתה ממש חוויה.

מרים פיירברג: אתה רואה שהם נחשפים, הם נחשפים למוזיקה קלה ומוזיקה קלאסית וזו פשוט חוויה בלתי רגילה.

מרים פיירברג: יש לי מרכז כזה שמשרד החינוך התנער ממנו ולקחתי אותו על עצמי.

מרים פיירברג: כמה כאלה?

מרים פיירברג: הייתי צריכה שיהיו לי עשרה כאלה, תאמין לי, זו הגשמת ציונות.

מרים פיירברג: הייתי צריכה כזה מרכז, הכל תרומות שם וכסף של העירייה.

מרים פיירברג: הייתי צריכה לפחות עשרה מרכזים כאלה, כדי לתת איזה שהוא מענה.

מרים פיירברג: אבל אני לא מסוגלת להרים את זה, אני לא מסוגלת להרים את זה לבד.

מרים פיירברג: זאת הבעיה.

מרים פיירברג: הבעיה היא שאנחנו מרגישים מופקרים ולכן יש גם מקומות שמרגישים פראיירים, כי הם מרגישים שהנטל שמוטל עלינו ועל האזרחים שלנו, צריך לזכור שהאזרחים שלנו גם ככה זה לא האלפיון העליון של המדינה, גם ככה קשה להם, אז הנטל שמוטל עלינו כדי לקלוט עלייה הוא נטל כבד והחלוקה, המעמסה או המשימה הזאת של קליטת עלייה מוטלת בצורה לא שוויונית על אזרחי המדינה.

מרים פיירברג: יש אזרחי המדינה שפטורים ודווקא הם יכולים להרשות לעצמם.

מרים פיירברג: בשבי ציון, האלפיון העליון של המדינה, בכל המועצה האזורית של חוף השרון גרים.

מרים פיירברג: ..

מרים פיירברג: כפר נטר, חבר'ה מרמת פולג בנתניה עברו למערכת החינוך שם, כי הם לא רוצים ללמוד עם ילדים עולים חדשים.

מרים פיירברג: אז יש להם גם מערכת חינוך נפרדת.

מרים פיירברג: גם תנאים, גם זה וגם הם פטורים.

מרים פיירברג: הכסף שהם גובים, זה רק בשביל הרווחה של עצמם, הם לא צריכים מתשלומי המסים לדאוג גם לאחים שלנו שהגיעו לכאן, שצריכים לסייע ולטפח אותם.

מרים פיירברג: חוסר השוויון בחלוקה הוא בעיה אחת והבעיה השנייה זה שגם המדינה בעצם, אפשר לומר במלים אולי פחות עדינות, מפקירה את הרשויות שקולטות עלייה.

מרים פיירברג: אז קיים כעס ואז קיים תסכול, גם בקרב הרשויות וגם בקרב התושבים ויכול להיות שלפעמים הכעס והתסכול גם מופנה כלפי העולים, כמו שראינו כל מיני תופעות לא רצויות, בלשון המעטה, שקרו בערים אחרות.

מרים פיירברג: אנחנו לא נותנים לעולים את התחושה הזאת, חס וחלילה, בנתניה.

מרים פיירברג: במה שיש לנו אנחנו מתחלקים יחד איתם, אבל מה שיש לנו זה מעט מדי וזאת הבעיה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: מרים הקיפה כמעט את כל הנושאים שיש לנו לדבר עליהם.

דני דנון: אביטל, את רוצה להוסיף?

אביטל לאופר: כן, יש כמה דברים שהייתי שמחה להוסיף.

אביטל לאופר: אמנם מרים התייחסה בסך הכל לכל הדברים, אבל אני כן רוצה להיות קצת פרקטית ולתת כמה הצעות שאולי אתם תוכלו ליישם.

אביטל לאופר: מרים דיברה על בתי הספר מרובי עולים שיש לנו.

אביטל לאופר: אז באמת יש לנו כמה בתי ספר יסודיים.

אביטל לאופר: יש לנו שמונה כולל ממלכתי, אבל מתוכם חמישה שהם הממלכתיים דתיים, ששם אנחנו מדברים---

מרים פיירברג: אני חייבת לצאת, אז אני רק רוצה להודות לכם.

מרים פיירברג: אני שמחה שלקחת על עצמך את המשימה הזאת, אני מקווה שתצליחו, בשבילכם ובשבילנו, או בשבילנו ובשבילכם, מאחלת לך שתהיה חבר כנסת, אני מאוד אשמח ולכולנו שיהיה בהצלחה ושנעסוק רק בדברים טובים.

דני דנון: תודה, מרים.

מרים פיירברג: טוב שיש עוד אנשים שאכפת להם.

אביטל לאופר: באותם בתי ספר שהם מרובי עולים, זה לא קרה מעצמו.

אביטל לאופר: נכון שאלה שכונות שהן מראש שכונות שיש בהן הרבה עולים, אבל ליד כל בית ספר כזה נפתח בית ספר של המוכר שאינו רשמי, של איזה שהוא רב, או רב ברשות עצמו, לא בהכרח יש להם הסמכה רבנית, לחלק מהם, שפתח בית ספר.

אביטל לאופר: לא היה צריך הרבה כדי לקבל והיום על פי חוק נהרי אנחנו מחויבים לתת לו 75% מהתקציב לפחות, הוא חי מהתקציבים הללו והוא לא מחויב לקלוט בכלל עולים, ויש שם סלקציה מוחלטת.

אביטל לאופר: מה שקרה זה שבאותן שכונות, אותם הורים מסורתיים, אפילו לא דתיים, מסורתיים, לפעמים חילוניים, שלא התאים להם שהילדים שלהם יילכו ללמוד עם עולי אתיופיה פשוט התחילו לאט לאט לעבור לאותם בתי ספר של המוכר שאינו רשמי, שהם אינם שייכים בכלל לממלכתי דתי.

אביטל לאופר: זה לא מה שאתם מכירים מהמריבות של פתח תקווה, זה בכלל לא דומה לפתח תקווה, בנתניה אין לנו בתי ספר שהם בצביון הציונות הדתית שהם של המוכר שאינו רשמי, כל המוכר שאינו רשמי בנתניה זה של הזרם החרדי, ללא לימודי ליבה, ללא פיקוח משמעותי והם לחלוטין עצמאים במי לקלוט, את מה ללמד, והם אינם קולטים לחלוטין תלמידים אתיופיים וזה מה שגרם לאותם בתי ספר שנמצאים שם בשכונות להפוך לבתי ספר שבחלק מהם זה 100% ילדים אתיופיים.

אביטל לאופר: 100%.

דני דנון: יש 100%?

אביטל לאופר: יש לי בית ספר אחד שהוא 100%, יש לי בית ספר אחד שהוא 98%.

דני דנון: רמב"ם?

אביטל לאופר: רמב"ם ורש"י הם בתי הספר שהם כמעט בצבע אחד, שח"ל הוא בתהליך, כי ליד שח"ל יש את שובו.

אביטל לאופר: אז זה ייקח עוד חמש שנים, אבל זה התהליך.

אביטל לאופר: התהליך לא נוצר יש מאין, הוא נוצר מהעובדה שהמוכר שאינו רשמי לא מחויב לכלום וההורים שולחים לשם.

אביטל לאופר: זו בעיה אחת ופה כן צריכה להיות אמירה של משרד הקליטה שמחייבת מוכר שאינו רשמי שנמצא באותן שכונות לא לעשות סלקציה, כן לקלוט, כי ההורים הם דתיים, ההורים של אותם תלמידים אתיופיים שהולכים לבתי ספר ממלכתיים דתיים הם דתיים, זו לא הסיבה שהם לא מתקבלים, כי אני אומרת לך שלמוכר שאינו רשמי הזה מתקבלים הורים שהם חילוניים לגמרי.

אביטל לאופר: הבעיה היא לא בעיה דתית, היא בעיה של צבע.

אביטל לאופר: הבעיה השנייה: אז אמרתי שיש לנו בתי ספר שאפילו 100% אתיופיים, יש לנו בתי ספר תיכוניים, שני בתי הספר התיכוניים, הממלכתיים דתיים שלנו, הם עם 40% אתיופים, כי הם כבר מקיפים והם מכל האזור.

אביטל לאופר: יש שם 40% יוצאי אתיופיה, עם 82% בגרות.

אביטל לאופר: צריך, ואני רוצה להגיד את זה פה, לזכותה של מערכת החינוך, ויפת יתקן אותי אם אני מביאה נתונים לא מדויקים, ההישגים של התלמידים יוצאי אתיופיה, לא רק שאינם נופלים, אנחנו רואים שהם אפילו עולים על שאר התלמידים, כי מושקעים בהם המון משאבים והם באמת מגיעים להישגים גבוהים ואנחנו רואים את זה גם באחוז הזכאים לתעודות הבגרות וגם באיכות, שזה גם משהו שאנחנו בודקים, האיכות של תעודת הבגרות.

אביטל לאופר: אבל כן יש בעיה עם העובדה הזו, קצת פחות בממלכתי דתי, אני חייבת להגיד שדווקא בממלכתי, באזורים מסוימים, שיש שם 30% או 20% תלמידים יוצאי אתיופיה, יש הורים שאומרים 'אני רואה בחצר', ואני אומרת משהו שנאמר לי, 'אני יוצא לחצר ואני רואה פה הארלם, אז אני שולח את הילד שלי להרצליה'.

אביטל לאופר: היכולת, כמו במוכר שאינו רשמי, של בתי ספר בסביבה לקרוא לעצמם אזוריים ולהחליט את מי הם מקבלים ולעשות כאילו לא סלקציה אבל בפועל זה סלקציה מכרסמת לא רק בנתניה, היא מכרסמת במדינה שלנו כמדינה שדואגת לכל אזרחיה, שהיא חלק מאיזה שהיא מחויבות אזרחית, שכל אחד נשאר בתוך המיליה החברתי שלו ודואג להישאר רק עם המיליה החברתי שלו.

אביטל לאופר: דבר נוסף שאני חייבת להעלות פה זה שבבתי ספר רק לאחרונה שונו ההגדרות לגבי מה זה עולה חדש.

אביטל לאופר: זה מאוד משמעותי, כי ברגע שמשנים שנה, מחליטים שמשנת 92' זה כבר לא עולה חדש, אלא 93'...

אביטל לאופר: אני לא זוכרת בדיוק את השנים, אבל ברגע שמשנים שנה, באותם בתי ספר, במיוחד התיכוניים שהם מרובי עולים אתיופיים, זה ישירות משפיע על המשאבים וזה מה שקרה לנו באותם שני בתי ספר שיש לנו שם 40% עולים אתיופים.

אביטל לאופר: שינו את השנה שנחשבת כשנת עלייה, הילדים נשארו אותם ילדים והמשאבים הצטמצמו בצורה משמעותית.

אביטל לאופר: צריכה להיות פה איזה שהיא התייחסות של ועדת הקליטה---

דני דנון: אולי הילדים גדלו, כי ההתייחסות היא עשר שנים ממועד העלייה.

אביטל לאופר: אבל צריכה להיות התייחסות לזה שצריך להמשיך את זה, שצריך להרחיב את ההגדרה.

אביטל לאופר: כי הבעיות ממשיכות וחייבים לתת להן מענה.

אביטל לאופר: הילדים נשארים אותם ילדים.

יגאל אמיתי: יש דבר שנקרא עולה אתיופיה ונקרא יוצא אתיופיה.

יגאל אמיתי: אותם המשפחות שאחד מההורים הוא עולה מאתיופיה, הוא נחשב יוצא אתיופיה במשרד הקליטה, אז הם עדיין נחשבים עולים חדשים?

קריאה: יוצאי אתיופיה אלה תלמידים שעלו מאתיופיה, לא ההורים.

קריאה: אם הילד לא עלה מאתיופיה, אין לו שום זכויות של תלמיד עולה.

אביטל לאופר: כן, וגם לזה שווה להתייחס, כי אנחנו יודעים ש---

יגאל אמיתי: כמה ילדים אתיופים ברי גיל חינוך לא משולבים במערכת החינוך?

אביטל לאופר: בנתניה אחוזי הנשירה הם נמוכים באופן כללי, הם עומדים סביב 1% וזה בהחלט נמוך, יש לנו כל מיני מסגרות, גם מסגרות שהן לא בבית ספר, אלא מסגרות תומכות ומלוות.

אביטל לאופר: יחסית האחוזים הם נמוכים.

אביטל לאופר: אנחנו יודעים שיש רגישות לעולים בכלל, לאו דווקא עולי אתיופיה, גם יוצאי ברית המועצות ודברים כאלה, אבל זה לא ייחודי להם.

אביטל לאופר: הבעיה המרכזית שלנו זה לא זה.

אביטל לאופר: מבחינתי הבעיה המרכזית היא העובדה שאין מספיק מענה במשרד החינוך להגדרה של יוצאי אתיופיה, זו בכלל לא קטגוריה שניתן לה מענה, רק אם הילד בעצמו עלה מאתיופיה, כפי שנאמר פה, וזה קריטריון שכן צריך להיות, הוא בהחלט משמעותי לבתי הספר הללו.

אביטל לאופר: אני יכולה להגיד שהבעיה המרכזית שאני שומעת מאוכלוסיות חזקות, הן אומרות 'אנחנו מוכנים לתמוך, אנחנו בעד לתמוך ולקלוט עלייה, אבל עד גבול מסוים ועד לשלב שזה בא על חשבוננו'.

אביטל לאופר: זאת אומרת כשהאוכלוסייה החזקה מתחילה להרגיש שכל המשאבים של בית ספר, וחלק מהאוכלוסייה מרגישים את זה, הולכים כדי לתמוך באוכלוסייה חלשה, אז הם אומרים: 'סליחה, אני יכול לקבל כל מיני תכניות מצוינות ותכניות העשרה, כמו שאני רואה ברעננה, כמו שאני רואה בהרצליה, אז למה אני צריך להישאר פה?' צריך להיות איזה שהוא איזון ומלת המפתח היא איזון.

אביטל לאופר: אותו דבר קיים בבתי הספר, כשיש מעל אחוז מסוים, שזה סדר גודל של 20%-30% של עולים, בכלל עולים, לא רק עולי אתיופיה, אנחנו מתחילים לשמוע חוסר שביעות רצון בבית הספר וחיפוש חלופות והיום יש להורים חזקים חלופות, הם מצביעים ברגליים, הם מוצאים את החלופות וזו בעיה.

אביטל לאופר: אני רוצה להתייחס לגבי ההסעות.

אביטל לאופר: חלק מההורים בעצמם, כשמציעים להם---

דני דנון: אבל ניסיתם את זה ?

אביטל לאופר: היתה לנו פגישה עם רני דן בעמק חפר והוא אמר 'תביאו ילדים'.

אביטל לאופר: מעבר לעובדה שהוא מטיל את ההסעות עליי, שזה כבר כבד מאוד, כשאנחנו מציעים את זה לילדים הם לא רוצים, הם רוצים להישאר בסביבה שלהם.

דני דנון: באיזה גילאים הצעתם?

אביטל לאופר: בתיכון.

דני דנון: בעיריות אחרות, כשהם התחילו בגילאים נמוכים יותר היתה הצלחה.

דני דנון: כלומר כבר בחטיבה צעירה, כיתה א', אז התחיל המהלך.

אביטל לאופר: קודם כל אנחנו לא רואים כזה רצון לצאת.

אביטל לאופר: היום אנחנו רואים דווקא מצבים שבהם הורים אומרים 'אני לא רוצה להיות בממלכתי דתי, אני מעדיף להיות בממלכתי כי שם זה לא בית ספר שהוא כולו של תלמידים יוצאי אתיופיה', ואנחנו מאפשרים את הדבר הזה, כשהורים מבקשים, בוודאי.

אביטל לאופר: עד כאן.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לסכם את הדיון ולומר מספר עקרונות שאנחנו רואים אותם חוזרים בערים שונות, לצערנו זה לא מיוחד רק לנתניה, אבל אנחנו כן רואים את האספקט של העיר נתניה מבחינת הכמויות.

דני דנון: קודם כל הוועדה מברכת את העיר נתניה, את ראש העיר, את כל צוות העיר, על הפעילות הנמרצת לקליטת עלייה.

דני דנון: הוועדה תיזום חקיקה על מנת לתקן את העוול של הגדרת ערים קולטות עלייה.

דני דנון: הוועדה קוראת לסוכנות היהודים לתגבר את פרויקט עידוד עלייה מצרפת.

דני דנון: לא התייחסנו לזה בדיון היום אבל אנחנו כן רוצים לראות עוד עולים צרפתים שמגיעים לעיר נתניה.

דני דנון: הוועדה קוראת למשרד הקליטה להתייחס במסגרת התכנית הלאומית לקליטת עלייה לנושא שיפוי רשויות קולטות עלייה.

דני דנון: במאמר מוסגר, יש החלטת ועדה קודמת שעובדים היום על תכנית לאומית לקליטת עלייה, של הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה.

דני דנון: אנחנו פה בעצם מקצים להם הנחיה להתייחס לנושא של שיפוי הערים.

דני דנון: הוועדה תבקש ממרכז המחקר והמידע של הכנסת לערוך נייר בדיקה לגבי האפליה בבתי ספר מוכרים שאינם רשמיים.

דני דנון: אני לא מכיר את זה, אנחנו נבקש נייר כדי שנוכל לראות את הנתונים.

דני דנון: אני מניח שאם יש את זה פה, יש את זה גם במקומות אחרים בארץ.

דני דנון: אני רוצה להודות לכל הגורמים שסיירו איתנו ושאירחו אותנו, אנחנו מודעים לאתגר הגדול וגם לקשיים של קליטת עלייה ואנחנו מקווים שבסיור הבא שלנו נוכל לראות באמת את השיפור בחיים של העולים בנתניה.

דני דנון: תודה רבה לכולם.