ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 358, 2011-01-25 11:00

אלכס מילר: בוקר טוב, אנחנו ממשיכים בסדר היום, ועדת חינוך תרבות וספורט.

אלכס מילר: לאחר ישיבה מאוד מעניינת עם השר לפיתוח הגליל והנגב, השר סילבן שלום, על כל הנושא של חיזוק האקדמיה בפריפריה, אנחנו ממשיכים עם הנושא – חינוך יהודי בתפוצות.

אלכס מילר: נמצא כאן איתנו יושב-ראש הסוכנות היהודית, השר לשעבר, נתן שרנסקי, שייתן לנו סקירה על הפעילות של הסוכנות.

אלכס מילר: אנחנו נדון גם על התוכניות שהמדינה משתתפת בהן, כמו חפציבה ותוכניות דומות, ובכך אני חושב שיש חשיבות רבה בפעילות שלנו בכל מה שקשור לחיזוק הזהות היהודית בתפוצות וכמובן אם אנחנו גם מצליחים בדרך זו להעלות את אותם צעירים שעוברים דרך המוסדות שהם מוסדות חינוך, מוסדות חינוך יהודיים, להעלות אותם לישראל, זה דבר מבורך ומצווה.

אלכס מילר: מצווה גדולה.

אלכס מילר: נמצאים אתנו כל האורחים, יש לנו כאן חברי כנסת, אני איאלץ לכמה דקות לעזוב אתכם, חבר הכנסת כץ יחליף אותי ואנחנו כך גם נמשיך בישיבה.

אלכס מילר: אדוני, יושב-ראש הסוכנות, בבקשה, הבמה שלך.

נתן שרנסקי: תודה רבה, כב' היושב-ראש.

נתן שרנסקי: תודה על היוזמה.

נתן שרנסקי: אני קודם כל מבקש ממנכ"ל הסוכנות, אלן הופמן, לדבר ולהתייחס יותר לתוכניות ספציפיות.

נתן שרנסקי: אבל תרשו לי קודם כל כמה מילים של אידיאולוגיה, שבמקרה הזה, זה מאוד חשוב.

נתן שרנסקי: היו ימים ולא רחוקים, למעשה אולי במשך שנים רבות, כאשר ראו כמעט סתירה בין פעילות חינוכית ופעילות למען העלייה.

נתן שרנסקי: אני זוכר שהייתי במחתרת ברוסיה והיתה קבוצה קטנה של פעילים, אבל ברגע שיש קבוצה קטנה של יהודים, אז כבר יש הרבה ויכוחים ואז גם היה ויכוח האם צריך להשקיע את כל המאמץ, לשבור דלתות ברית-המועצות ולעלות, או להשקיע גם בחינוך.

נתן שרנסקי: ואז המסר מישראל פתאום היה, ואני מדבר על מה שהיה לפני 35 שנה, ברור חד-משמעי, תפסיקו עם השטויות על החינוך, אנחנו מעוניינים בעלייה.

נתן שרנסקי: וחינוך יכול למשוך, ליצור איזה שהיא אשליה שאפשר להיות יהודי גם במקום אחר, חוץ מאשר ישראל.

נתן שרנסקי: ואחר-כך הייתי בוויכוח הזה כבר אפילו בתור שר בישראל הרבה פעמים, כאשר היו אומרים שאסור שחינוך יהיה תחליף לעלייה.

נתן שרנסקי: מצד שני, יש לא מעט אנשים מאוד מכובדים, גם בארצות הברית, גם במקומות אחרים, שמוכנים להשקיע המון, גם לחינוך, גם לקשר עם ישראל, אבל רק לא לעלייה.

נתן שרנסקי: כי מרגישים שהעלייה זה מה שמחליש את הקהילות.

נתן שרנסקי: אני חושב שאנחנו עכשיו בשלב חדש, כאשר כבר שני הצדדים הבינו שיש קשר מאוד הדוק וטבעי בין חיזוק זהות יהודית, חינוך יהודי, ועלייה.

נתן שרנסקי: למעשה, יהדות העולם הבינה שישראל חזקה זה הדבר היחידי שיכול להבטיח יהודיות שלהם וגם שולחים משלחות של צעירים כל הזמן לישראל, בשביל לחזק את הזהות היהודית.

נתן שרנסקי: אבל גם מדינת ישראל הבינה שעם יהודי חזק בתפוצות זה נכס ולא חולשה.

נתן שרנסקי: ועל בסיס זה, כל הרפורמה בסוכנות, זה למעשה לקשור עד כמה שאפשר יותר חזק, את כל הפעילות שלנו למען העלייה וכל הפעילות שלנו למען חיזוק זהות יהודית, וחינוך יהודי.

נתן שרנסקי: ואנחנו עובדים במסגרות של חינוך פורמאלי, בתי-ספר בכל העולם וכאן כמובן יש הבדל אדיר, ענק, צריך להבין, בין בתי-ספר בעולם היהודי, שאנחנו עוזרים עם השליחים שלנו, אם זה בארגנטינה או אם זה בארצות-הברית, או חינוך פורמאלי בברית-המועצות לשעבר, שלא יהיה קיים אם אנחנו, מדינת ישראל, הסוכנות היהודית וארגונים אחרים, לא נעבוד.

נתן שרנסקי: זאת אומרת, יש מקומות שאנחנו בונים מערכות חינוך ויש מקומות שאנחנו עוזרים בחינוך פורמאלי.

נתן שרנסקי: בחינוך לא פורמאלי, אנחנו שולחים 1,500 שליחים למחנות קיץ בכל העולם, בחינוך לא פורמאלי.

נתן שרנסקי: למעשה, הפעילות שלנו בקמפוסים באמריקה, שאנחנו מרחיבים מאוד, זה לא רק מאבק על הלגיטימציה של מדינת ישראל או נגד דה-לגיטימציה, זה מאבק על חיזוק זהות יהודית וחינוך יהודי גם בקמפוסים באמריקה וכמובן חוויה ישראלית, להביא לכאן ללימוד, ללימוד קצר, או ללימוד ארוך כמו לימוד במסגרת של מסע, שזה תוכנית שהיום אנחנו מביאים כמעט 11,000 יהודים צעירים ללמוד במשך שנה בישראל וחלק מהם עושה עלייה.

נתן שרנסקי: רוסיה בכלל לא היתה בתוכנית כאשר פיתחו אותה, אבל היום יותר מ- 1,000 אנשים באים במסגרת מסע גם מברית-המועצות לשעבר.

נתן שרנסקי: חצי מהם בערך עושה עלייה כתוצאה מזה, חצי מזה חוזר לברית-המועצות בשביל לחזק מוסדות יהודיים שם ובכלל, כל הספירלה, אנחנו רואים את זה כספירלה של חינוך, שמתחיל מבית-ספר או ממחנה קיץ, שנמשך עם ביקור קצר בישראל, שממשיך עם שנה של לימוד בישראל ובמקרים רבים יסתיים בעלייה.

נתן שרנסקי: התגברנו על הפער הזה, על ההבנה שיש שני עולמות שונים של חינוך ועלייה, זה מאמץ משותף לחזק את המשפחה שלנו, היהודית, ולחזק כמובן את הקשר שלהם עם ישראל וכתוצאה מזה גם לחזק את העלייה.

נתן שרנסקי: עכשיו אני אבקש מהמנכ"ל שלנו להתייחס בצורה יותר ספציפית.

נתן שרנסקי: תודה רבה.

יעקב כץ: אפשר לכלול את גרמניה.

נתן שרנסקי: כן, דרך אגב, אני רוצה להגיד כמה מילים, סליחה אלן, עוד דקה.

נתן שרנסקי: כשאנחנו מדברים על דוברי רוסית, למשל, אז אסור לשכוח שיש מיליון דוברי רוסית בערך נשארו, קצת פחות, בברית המועצות לשעבר, מיליון באו לפה ויש מיליון בתפוצות.

נתן שרנסקי: כשאני הייתי בגרמניה וראיתי 220,000 דוברי רוסית עם אזרחות גרמנית שאין להם זהות גרמנית, אין להם זהות רוסית ובקושי יש להם זהות פוליטית, אז הקמנו Task force מיוחד ואנחנו עובדים עכשיו להרחיב ולהעמיק את הפעילות שלנו, החינוכית, בגרמניה.

נתן שרנסקי: עכשיו אני רוצה, מחר אני נוסע לסן-פרנסיסקו, אבל הפעם אני לא אורח של הפדרציה של סן-פרנסיסקו, אני אורח של קהילת דוברי הרוסית בסן-פרנסיסקו, שמארגנים גיוס כספים משלהם, כי הם לא מבסוטים מזה שהפדרציה סן-פרנסיסו כמעט שלא שולחת כסף לישראל והם מרגישים הרבה יותר קשורים לישראל ורוצים לגייס כסף לחינוך יהודי לדוברי הרוסית שם ולחיזוק מדינת ישראל.

נתן שרנסקי: אז אין ספק שהעבודה עם התפוצות זה גם עבודה עם דוברי רוסית, זה גם עבודה, דרך אגב, עם דוברי עברית שלצערי, יש גם תפוצה מאוד גדולה של דוברי רוסית, שגם שם גבוה מאוד ואנחנו חייבים לעבוד גם איתם, רק עכשיו חזרתי מסמינר של ממשלת ישראל ביחד עם הסוכנות, ארגנו בטורונטו בשביל דוברי עברית שהיום גרים בתפוצות וזה גם חלק של המאמץ שלנו.

נתן שרנסקי: תודה רבה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: בבקשה.

אלן הופמן: תודה רבה, יושב-ראש, חברי כנסת, תלמידים מעמק חפר.

אלן הופמן: אני רוצה לציין שמתחת לגיל 25 יש היום בעולם היהודי בערך 4.2 מיליון יהודים.

אלן הופמן: זה הדור הצעיר של העם היהודי, זה אוכלוסיית היעד.

אלן הופמן: זה כולל את האוכלוסייה הצעירה בישראל.

אלן הופמן: לפי הדמוגרף פרופ' סרג'יו דלפרגולה, מתחת לגיל 21 היום, הרוב המוחלט של צעירי העם היהודי חיים במדינת ישראל, זאת אומרת, זה שינוי ענק שקרה בעשרים השנים האחרונות שאני עצמי התחנכתי בתנועת נוער ציוני בדרום אפריקה, המאבק היה על מרכזיותה של מדינת ישראל, אולי המאבק הזה אידיאולוגית נמשך, אבל דמוגרפית, המאבק הזה הוכרע.

אלן הופמן: זה בגלל יילודה נמוכה והתבוללות בתוך העם היהודי וילודה חיובית ועלייה שהסוכנות היהודית כמובן מובילה במדינת ישראל.

אלן הופמן: זה הנתון הבסיסי.

אלן הופמן: אני אנסה לסקור מאוד בקצרה את הפעילות של הסוכנות היהודית בחינוך היהודי בעולם.

אלן הופמן: אני אתמקד בסוף אצל דוברי רוסית בחמ”ע, חבר המדינות העצמאיות, ברית המועצות לשעבר.

אלן הופמן: כפי שאמר היושב-ראש של הסוכנות, הפעילות שלנו מתחלקת לעבודה בחינוך הפורמאלי וגם הבלתי פורמאלי.

אלן הופמן: אני יודע שבוועדה הזאת, עיקר הדיונים של הוועדה הזאת, עוסקים בחינוך הפורמאלי במדינת ישראל, אבל עיקר הפעילות של הסוכנות היהודית הוא מתקיים בחינוך הבלתי פורמאלי, כי צריכים לזכור שאצל צעירי העם היהודי, החינוך הפורמאלי הוא וולונטארי.

אלן הופמן: הורה צריך לקבל החלטה לשלוח את הילד שלו לבית-ספר יהודי, כאשר מדובר על הגולה הגדולה ביותר – ארצות-הברית, ש- 80% מצעירי העם היהודי שלא חיים בישראל, גרים שם.

אלן הופמן: רק 15%, אחד משבעה צעירים של העם היהודי, הולכים לבתי-ספר יומיים, בתי-ספר יהודים.

אלן הופמן: כשאתה מוריד מתוך זה את העולם החרדי והאורתודוכסי, אתה בעצם נמצא ב- 3% - 4% מכלל יהדות אמריקה, שולחים את הילדים שלהם לבתי-ספר יהודיים.

אלן הופמן: אני רוצה לציין רק לדוגמה, רק לסבר את האוזן, שבתנועה הרפורמית בארצות-הברית, התנועה הגדולה ביותר מבחינת ההיקף שלה, יש 113,000 צעירים שנמצאים בבתי-ספר של אחר-הצהריים, בתי-ספר משלימים של התנועה הרפורמית, לפי סקר שנעשה בשנה שעברה, 54% מהילדים, מה- 113,000 ילדים האלו, חיים בבתים שרק הורה אחד יהודי.

אלן הופמן: זה אחרי גיור ואחרי הכל, 54%.

אלן הופמן: אז אני אומר את כל הדברים האלו, כדי לסבר את האוזן ולהבין כמה שמערכת החינוך היהודי בגולה, היא שונה ממערכת החינוך בארץ.

אלן הופמן: אנחנו לא מדברים על מערכת צנטראלית, אנחנו מדברים על מערכת וולונטארית, אוטונומית, ולכן הרבה מאוד מהפעילות של הסוכנות, שהסוכנות היהודית היא הגורם הגדול ביותר בחינוך היהודי בעולם, ממוקד בחינוך הבלתי פורמאלי.

אלן הופמן: והמשימה העיקרית היא איך, המשימה שלנו, אנחנו לא עוסקים באוריינות יהודית בסיסית, אנחנו לא חושבים שזה תפקידנו.

אלן הופמן: אנחנו חושבים שהתפקיד הבלעדי שלנו זה איך לחבר את צעירי העם היהודי עם ישראל, כחלק מהזהות היהודית שלהם.

אלן הופמן: איך ישראל היא חלק מהזהות היהודית של צעירי העם היהודי, מתוך זה יבוא עלייה, עלייה רק יבוא מאנשים שיש להם זהות יהודית חזקה ומצד שני, גם מי שלא מקבל החלטה לעלות לישראל, יהיה יהודי גאה, מחובר לישראל ומנהיג בתוך הקהילה.

אלכס מילר: אתה יכול רק להתייחס וגם חלק מדבריך, בהיבט של התקצוב של אותם בתי-ספר, איך זה מתחלק היום?

אלן הופמן: בתי-הספר האלו, להוציא את הפעילות שלנו בחמ”ע יחד עם חפציבה ואני חושב שחברי, יוחנן בן יעקב, בוודאי יתייחס לזה.

אלן הופמן: חפציבה הוא מפעל משותף בין הסוכנות היהודית ובין ממשלת ישראל, אבל זה המקום היחידי בעולם.

אלן הופמן: בשאר העולם, מערכת החינוך, בית-הספר היהודי הוא וולונטארי והוא עצמאי.

אלן הופמן: אין תקצוב.

אלן הופמן: רק לסבר את האוזן, בית-ספר רמז בניו-יורק, הבית-ספר המוביל בארצות-הברית, שכר הלימוד השנה הוא 34,000 דולר לילד, למשפחה.

אלן הופמן: ולמשפחה שיש לו ארבעה ילדים, אנחנו מדברים על 150,000 דולר, שהוא בא אחרי מס.

יעקב כץ: לכן אנחנו רואים עלייה גדולה מצפון אמריקה, של צעירים דתיים.

יעקב כץ: יותר גדולה.

אלן הופמן: כפי שאומר חבר הכנסת, אחת מהסיבות הגדולות שהרבה מאוד אנשים בוחרים, משפחות מחויבות, מרובות ילדים, כאשר מסתכלים על האפשרות לבוא לישראל ולחנך את ילדיהם פה, עולים לישראל.

אלן הופמן: לכן, מערכת החינוך היהודית הפורמאלית בעולם, הוא עסק של בערך 2.5 מיליארד דולר בכלל, הוא כולו ממומן על-ידי ההורים.

אלן הופמן: אין כמעט שום תקצוב ציבורי בתוך המערכת הזאת.

אלן הופמן: גם באוסטרליה וגם בבריטניה.

אלן הופמן: באוסטרליה ודרום אפריקה, זה אחת מהארצות הבודדות.

אלכס מילר: גם בצרפת, אם אני לא טועה.

אלן הופמן: קצת קנדה וקצת צרפת, שהמדינה משלמת, ההורה צריך לשלם עבור החלק היהודי של הלימודים.

אלכס מילר: מבחינת תוכניות לימודים, ברגע שהמדינה נגיד, נכנסת עם התקצוב, לא מדינת ישראל, מדינה איפה שמתקיימת הפעילות, אם היא נכנסת, האם יש לה אפשרות לקבוע שאותם התכנים של נגיד מקצועות הליבה, הבסיס, הם יהיו לפי מה שלומדים גם בבתי-ספר אחרים, או שכל בית-ספר קובע לעצמו תוכנית לימודים, הם רק מסבסדים?

אלן הופמן: זה תלוי, זה שונה בכל מדינה ומדינה.

אלן הופמן: למשל, באוסטרליה ובמכסיקו, שיש לנו אחוזים גבוהים ביותר של 95% מהילדים היהודים במכסיקו הולכים לבתי-ספר יהודים, באוסטרליה זה מתקרב ל- 60%, בתי-הספר אוטונומיים לקבוע את התכנים, לפי המערכת שמכתיבה, משרד החינוך המקומי.

אלן הופמן: כאשר זה בא לתכנים היהודיים והציוניים, בית-הספר הוא לחלוטין אוטונומי.

אלן הופמן: בית-הספר מקבל הכרה על-ידי המדינה, ללמד את הדברים.

אלכס מילר: והמורים-?

אלן הופמן: המורים, הם כולם צריכים להיות מאושרים על-ידי משרד החינוך.

אלן הופמן: גם בצרפת, גם בדרום אפריקה, גם במכסיקו, כמעט בכל מדינה, כאשר מדובר על המורים למקצועות הקודש, זה סיפור אחר ולכן הסוכנות היהודית משגרת 220 מורים שליחים בעולם.

אלן הופמן: היום אנחנו לא מתקצבים את זה, בתי-הספר משלמים את זה.

אלן הופמן: כל זה מוציא את הכלל, 41 בתי-ספר, חפציבה, 44 בתי-ספר של חפציבה, שמפעל משותף בינינו.

אלן הופמן: יש לנו גם פרויקטים במשרד החינוך שנקרא חי"ל, שזה פרויקט משותף עם בית-ספר דווקא לאוכלוסיות החלשות בעולם.

אלן הופמן: תקצוב של בסביבות 12 מיליון שקל, של משרד החינוך, באמצעות הסוכנות היהודית, שאנחנו עוזרים לבתי-ספר יהודיים עם אוכלוסיות חלשות בעולם, לחזק את הצד היהודי.

אלן הופמן: רק להגיד, אני אקצר.

אלן הופמן: יש לסוכנות כ- 640 שליחים בעולם.

אלן הופמן: 220 מהם, הם מורים שליחים.

אלן הופמן: השאר – עובדים עם תנועות נוער.

אלן הופמן: הרבה השקעה בתנועות הנוער הציוניות בעולם, בפריסה, בכל העולם.

אלן הופמן: בשנים האחרונות, פיתחנו מודל של שליח צעיר שהולך לקהילה ועובד בקהילה במעין התנדבות, במשך שנה, יש לנו בעולם קרוב ל- 300.

אלן הופמן: ביוזמה של נתן שרנסקי אנחנו מגדילים את מספר הצעירים הישראלים בקמפוסים.

אלן הופמן: השנה יש לנו 38 שליחים ישראלים בקמפוסים, שבו יש אוכלוסייה יהודית גדולה, הכוונה בשנה הבאה להגיע ל- 60, שנה אחרי זה ל- 80 ולהגיע ולהתייצב על 100 צעירים ישראלים, בוגרי צבא, בוגרי אוניברסיטה בקמפוסים, כי שם יש את ההתקפה הגדולה ביותר על הזהות היהודית של צעירים.

אלכס מילר: הם מנהלים שם תאים סטודנטיאליים?

אלן הופמן: הם מנהלים שם חיים סטודנטיאליים.

אלכס מילר: יש תאים?

אלן הופמן: יש שם תאים ואני רוצה להזכיר לוועדה שיש לנו עוד שני פרויקטים שאנחנו שותפים עם מדינת ישראל, אחד זה תגלית, הסוכנות היהודית יחד עם הפדרציות והתורמים במדינת ישראל, והשני זה מסע.

אלן הופמן: תגלית זה עשרה ימים, מסע זה ארבעה חודשים עד שנה.

אלן הופמן: בשנה הבאה יהיו בארץ 11,000 צעירים במסגרת מסע.

אלן הופמן: האנשים האלו באים מכל העולם.

אלן הופמן: לפני שהתחלנו את הפרויקט הזה, לא היה אדם אחד דובר רוסית שבא לארץ לתוכנית של שנה.

אלן הופמן: בשנה הקרובה, כפי שאמר היושב-ראש שרנסקי, יהיו 1,000 צעירים דוברי רוסית שבאים לישראל במסגרת מסע.

אלן הופמן: אחוזי העלייה מאוד גבוהים משם.

אלן הופמן: 30 עד 40 אחוז נשארים בארץ ועולים.

אלן הופמן: כך שהפרויקט הזה הוא בעצם בונה את המנהיגות הציונית העתידית בעולם.

אלן הופמן: אני רוצה לדבר קצת על דוברי רוסית בעולם.

אלן הופמן: אימצנו בארצות-הברית פעילות בקרב דוברי הרוסית בארצות-הברית, בגלל שהמוסדות של הקהילה בעצם לא תומכים בהם ולכן יש לסוכנות היהודית כבר שמונה שליחים שעובדים בניו-יורק.

אלן הופמן: אחד מחמישה יהודים, אולי אחד מארבעה יהודים בניו-יורק, עכשיו עושים את הסקר, יכול להיות שאחד מארבעה, אחד מחמישה יהודים באזור ניו-יורק רבתי, דובר רוסית.

אלן הופמן: הם לא פוקדים בתי-כנסת, הם לא הולכים לרוב מוסדות הציבור.

אלן הופמן: אנחנו בונים בשנים האחרונות מחנות קיץ עבור דוברי הרוסית, הפעילות הזאת מתרחבת לסן-פרנסיסו, נתן יהיה שם בשבוע הבא, לשיקאגו, ולטורונטו.

אלן הופמן: גרמניה בשנים האחרונות נהפכה להיות יעד גדול מאוד של פעילות הסוכנות.

אלן הופמן: הקהילה המקומית מכירה רק ב- 110,000 יהודים, כי הקהילה היהודית שופטת לפי ההלכה.

אלן הופמן: הסוכנות היהודית הולכת לפי חוק השבות.

אלן הופמן: לדעתנו, יש מעל ל- 200, 220,000 זכאי חוק השבות בגרמניה.

אלן הופמן: אנחנו רואים אותם כאוכלוסייה בסיכון.

אלן הופמן: ממשלת גרמניה פיזרה אותם ב- 92 מקומות, הם ייעלמו לעם היהודי, אם לא נתערב.

אלן הופמן: אנחנו חושבים שצריך להביא אותם למחנות קיץ, אחרי זה מחנות קיץ בישראל, להביא אותם לתגלית, להביא אותם למסע, לפתח מנהיגות וחלק יעלו.

אלן הופמן: בברית המועצות לשעבר, אנחנו מעורבים עם משרד החינוך בפרויקט חפציבה.

אלן הופמן: אנחנו מעריכים שיש כ- 800,000 זכאי חוק השבות בברית המועצות לשעבר.

אלן הופמן: עיקר האוכלוסייה היהודית היום בערים הגדולות, מוסקבה, סן-פטרסבורג, קייב, אולי עוד כמה ערים, אבל בשש ערים אנחנו חושבים שיש קרוב ל- 70% מכלל היהדות בחמ”ע.

יעקב כץ: על כמה מדובר?

יעקב כץ: כמה יהודים ברוסיה עדיין?

אלן הופמן: 800,000 זכאי חוק השבות.

אלן הופמן: ברית-המועצות לשעבר.

נתן שרנסקי: אם אתה ניגשת לחב"ד, הם יגידו הרבה יותר, שני מיליון.

נתן שרנסקי: ואני תמיד תקווה שלי, שבגלל שחב"ד יותר קרוב לקדוש ברוך הוא, שהם גם צודקים.

נתן שרנסקי: אבל אנחנו סומכים על הסטטיסטיקה.

אלן הופמן: יוחנן יודע את המספר המדויק.

אלן הופמן: יש לא יותר מ- 14,000 בבתי-ספר יהודיים.

אלן הופמן: הלוואי.

יוחנן בן יעקב: בין 8,000 ל- 9,000, הלוואי והיינו יותר.

אלן הופמן: אני לא מדבר על חפציבה.

אלן הופמן: כל בתי-הספר.

אלן הופמן: כולל של חב"ד.

יוחנן בן יעקב: כולם – 14.

יוחנן בן יעקב: צודק לגמרי.

אלן הופמן: כולל חב"ד, בתי-ספר של חב"ד.

אלן הופמן: אבל זה מגיע רק לקצה קטן של האוכלוסייה היהודית בחמ”ע, ולכן אנחנו חושבים שמחנות קיץ לצעירים, הוא דבר שהוא סופר חשוב, זה בשביל צעיר, המחנה קיץ הוא דרך להיכנס לעם היהודי ולהכניס גם את המשפחה, יש לנו מחקר שמראה איך משפחות מחוברות אל העם היהודי כתוצאה ממחנה קיץ.

אלן הופמן: היעד שלנו הוא להגיע ל- 15,000 צעירים במחנות קיץ, זה עניין של כסף, אנחנו מגייסים כסף בדיוק בשביל זה, אנחנו מנהלים מועדוני נוער לאורך השנה.

אלן הופמן: עד לפני שנה, שנתיים, הסוכנות היהודית נאלצה לקצץ חלק מהפעילות, מאז שנתן שרנסקי נכנס לסוכנות, עצרנו את הקיצוץ בפעילות שלנו בחמ”ע, ואנחנו השנה בעצם יחד עם גרמניה מגדילים את הפעילות.

אלן הופמן: אני יכול לענות לשאלות.

אלן הופמן: (חילופי יו"ר – היו"ר יעקב כץ)

יעקב כץ: כן, אני אולי בתור יושב-ראש זמני, עד שיגיע אלכס בחזרה, חבר הכנסת אלכס מילר, אני הייתי רוצה לשאול שאלה קצת פרובוקטיבית, כיוון שאנחנו בעצם, אם נצא מהמסגרות של העבודה שלנו, שאנחנו עובדים בעצם, כמו שאתה אומר, נתן, בקטן.

יעקב כץ: אנחנו לא עובדים בגדול.

יעקב כץ: בגלל בעיות תקציביות, בגלל בעיות של עובדים, בגלל בעיות של מורים.

יעקב כץ: אילו היה ראש ממשלה יהודי, ראש ממשלת ישראל ניגש אליך ואומר לך – נתן, אנחנו נמצאים בעצם בשואה, בהתבוללות איומה, אנחנו מאבדים כל שנה, כמה יהודים?

יעקב כץ: כמה יהודים מאבדים כל שנה?

אלן הופמן: 500 ליום.

יעקב כץ: 500 ליום.

יעקב כץ: זה פשוט מבהיל.

יעקב כץ: אתה מקודם הזכרת, אמרת שגרמניה פיזרה אותם, אני רציתי לשאול אותך אם היא עשתה את זה כדי להעלים אותם או שזה, לא לא לא, אני רק שאלתי, רק שאלתי, חלילה, לא, אני רק שאלתי.

יעקב כץ: אתה אמרת שהם נעלמים, אז אני אמרתי.

יוחנן בן יעקב: להחזיר את האוכלוסיות כמו שהיו לפני המלחמה.

יעקב כץ: אבל נניח שהיה, נניח שראש ממשלה היה כצל'ה, כמו שנתנו לי לשבת פה, ואני הייתי קורא לך, נתן, ואומר לך – נתן, אני רוצה להציל את העם היהודי.

יעקב כץ: יש לך תוכנית מוכנה, מה צריך לעשות מחר, כדי, כסף יש לך מכאן ועד הודעה חדשה, אחרי שגילינו את הגז בים התיכון, אז בכלל, אין לנו בעיות כספיות, אחרי שקיבלנו עוד איזה 30, 40, 50 מיליארד דולר, ועוד איזה 70 נקבל, כשנקצץ להם בפעם הבאה את המיסים, ונוריד להם עוד יותר את ההכנסות שלהם.

יעקב כץ: אני אומר, זה התוכנית של הממשלה.

יעקב כץ: אז אני שואל, אם יש כסף מכאן ועד הודעה חדשה ואני בא ואני אומר לך – ידידי, נתן, מדובר ב- 500 יהודים ביום.

יעקב כץ: כך אומר המנכ"ל שלך.

יעקב כץ: זה פשוט מזעזע.

יעקב כץ: מדינת ישראל היא לא מדינה ענייה, היא המדינה הכי עשירה בעולם.

יעקב כץ: אתה זוכר, נתן, שהיה זמן שיהודי החזיק דירה באמריקה או בדרום אפריקה, הוא יכל לקנות חמש דירות בארץ.

יעקב כץ: היום אדם מחזיק דירה בירושלים, קונה שש דירות באמריקה.

יעקב כץ: זאת אומרת, המצב התהפך.

יעקב כץ: אז אנחנו נהיינו עשירים.

יעקב כץ: אז אני אומר, אם אנחנו כאלה עשירים ונניח שראש הממשלה בא, אתה יש לך תוכנית, איך, בכמה כסף זה כרוך, בכמה פעילים, כוחות ומשימות, כמו במלחמה.

יעקב כץ: מי יכול לתת לי תשובה?

יעקב כץ: מחר זו השאלה שמופנית אליכם.

אלן הופמן: היינו אומרים לך, אדוני ראש הממשלה כצל'ה.

יעקב כץ: בעזרת השם.

יעקב כץ: אל תצחקו.

אלן הופמן: היינו אומרים – אנחנו מבקשים להביא לתשומת לבך שברשות מזכיר הממשלה ומנכ"ל המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית, נעשתה בשנה האחרונה עבודה יסודית על-ידי המכון למדיניות תכנון העם היהודי, כאן בירושלים, שיצא דו"ח שמתייחס לשאלה, אם ממשלת ישראל היתה צריכה להשקיע בעתיד העם היהודי, מה היה צריך לעשות ולדו"ח הזה, זה לא פנטזיה, יש דו"ח כזה.

אלן הופמן: דו"ח כזה קיים.

יעקב כץ: בכמה כסף מדובר?

אלן הופמן: מדובר על איפה שהוא בסביבות מיליארד שקל, נתחיל במיליארד שקל לשנה.

יעקב כץ: והיום, מה התקציב שמדינת ישראל משקיעה?

אלן הופמן: המדינה משקיעה בתגלית, מסע, חפציבה, והכל בכל כל, בסביבות 300 מיליון, 250 מיליון שקל.

יעקב כץ: אז רק פי שלוש.

נתן שרנסקי: לא, זה פי ארבעה.

אלן הופמן: פי ארבעה, להתחיל.

אלן הופמן: והיינו מדברים על להביא כל צעיר של העם היהודי לישראל, לביקור קצר, ואחרי זה ביקור ארוך, כדבר הכי הכי בסיסי.

אלן הופמן: היינו מדברים על מרכזי תרבות ישראליים יהודיים בכל העולם.

אלן הופמן: היינו מדברים על מורים בישראל, בכל בית-ספר יהודי.

יעקב כץ: אני רוצה לשאול עוד שאלה בתחום הזה.

יעקב כץ: כיוון שדיברנו על כמה משפחה וקצת אנחנו מסתובבים באמריקה, נתן, טסנו כמה פעמים ביחד, אז אני רוצה לדעת, כיוון שבאמת משפחה אמריקאית ממוצעת, כשהיא רוצה להקפיד על חינוך יהודי, לא כשהיא הולכת לשלוח את הילדים ל- Public, כי זה רוב היהודים שם באמריקה.

יעקב כץ: אבל בחינוך משלים, כמו שאמרתי.

יעקב כץ: אבל כשמדובר על משפחות אורתודוכסיות, ומה נעשה, הם בעיקר העלייה הגדולה, כשאתם עושים את תגלית אז הולכים לכולם, אבל כשאתם מעלים לארץ, אז זה בעיקר משפחות אורתודוכסיות שהם שולחים את הילדים.

יעקב כץ: אם מחר, הלא מדובר על משפחה שמשקיעה בממוצע, שיש לה ארבעה וחמישה ושישה ילדים, בין 70 ל- 100,000 דולר לשנה.

יעקב כץ: בגין החינוך.

יעקב כץ: לפחות.

יעקב כץ: אני לא מדבר על רוסיה, אני מדבר על ארצות הברית.

יעקב כץ: אילו מדינת ישראל היתה באה היום בתוכנית למשפחות הללו, ואומרת להם – כמה אנחנו צריכים להשקיע בכם כדי שתשלחו את הילדים אלינו לפה.

יעקב כץ: לא רואה כאן את השנה האחרונה.

יעקב כץ: אלא לכל ארבע השנים.

אלן הופמן: אני הייתי מקבל את האורתודוכסים.

נתן שרנסקי: אני רוצה להגיד לך משהו חשוב.

נתן שרנסקי: חשוב להבין.

נתן שרנסקי: אולי קצת יותר קשה לקבל.

נתן שרנסקי: שאלתי אישה מאוד מכובדת, שמגדירה עצמה כיהודיה ליבראלית, מאוד מכובדת בקהילה היהודית, תומכת בפדרציה.

נתן שרנסקי: שאלתי – אם חינוך יהודי היה חינם, באמריקה, האם היית שולחת את הילדים שלך לבית-ספר יהודי?

נתן שרנסקי: והיא אמרה – בשום פנים ואופן.

נתן שרנסקי: ושאלתי למה?

נתן שרנסקי: כי זה מתנגד לרעיון האמריקאי על חשיפה לכל הזהויות.

נתן שרנסקי: אז אמרתי – זה טוב מאוד להיות חשוף לכל הזהויות, רק שזה חשוב שיהיה לך זהות בשביל זה.

נתן שרנסקי: אבל אני חושב, זה לא רק בעיה של כסף, בואו לא נרמה את עצמנו.

נתן שרנסקי: זו בעיית אידיאולוגיה, עד כמה אנחנו מצליחים.

נתן שרנסקי: ואנחנו, לא רק מדינת ישראל, אנחנו מצליחים לתת הרגשה לבנים ולבנות שלנו, הרגשת גאווה ורצון להיות חלק של משפחה ולהמשיך דרך של אלפי שנה של העם היהודי ועל כן זה מאמץ חינוכי ממדרגה ראשונה, שהוא לא רק חינוכי מבחינת איזה שיעורים אתה נותן, איזה ניסיון בחיים אתה מציע.

נתן שרנסקי: בגלל זה, ביקורים בישראל, בתגלית, עשו מהפכה כל-כך חשובה, בגלל זה כל החוויה הישראלית היא בסופו של דבר במרכז של המאבק על הזהות היהודית ועל כן התוכנית, כן, צריך להשקיע המון כסף והמון מאמץ, אבל לא בשביל לקנות יהודים, לא בשביל להגיע אליהם ולהגיד שתמורת בית שלך בירושלים עכשיו אתה יכול לקנות חמישה בתים פה.

נתן שרנסקי: אבל בשביל לתת להם חוויה שהופכת אותם ליהודים גאים.

נתן שרנסקי: על זה מרכז המאבק היום בקמפוסים ובקהילות וגם באמריקה וגם ברוסיה.

יעקב כץ: עוד שאלה אחת, אלכס רצה להיכנס ולהתעסק בזה, אז אני אשאל עוד שאלה.

יעקב כץ: אני, למשל, קשור לקהילה החרדית בארצות-הברית, שאני לא יודע מה מידת הקשר של הסוכנות היהודית אליהם.

יעקב כץ: אני החלטתי ללמוד אידיש, לפני הרוסית, למדתי אידיש, כדי שאני אוכל לדבר אתם.

יעקב כץ: אף פעם לא דיברתי.

יעקב כץ: אבל אנחנו למדנו אידיש, ומאז שלמדתי אידיש, אז אני מוזמן אפילו למונרוב, לוויליסבורג, ולכל המקומות.

יעקב כץ: שם מדובר ככה, שמדובר בקהילת סאטמר, סתם לסבר את האוזן, מדובר על משפחות שרוב המשפחות, בין עשרה ל- 15, ל- 17, ל- 18 ילדים, מאישה אחת, לא משתיים ולא משלוש.

יעקב כץ: כשמדובר על הבובוורס, חסידי בובוב, זה בין שמונה ל- 12, כשמדובר על הבעלז, זה פחות או יותר כמות הילדים, שם מחתנים אותם בגיל 17, בגיל 21 אם זה בחור או בחורה, כי כבר נחשבת לרווק או רווקה דחויה, שצריך למצוא לה איזה גרוש או אלמן.

יעקב כץ: זאת אומרת, כך המצב שם.

יעקב כץ: בגיל 17 לחופה, לא בן 18, כמו שכתוב בפרקי אבות.

יעקב כץ: מה הקשר לקהילה, שמבחינת הפוטנציאל שלה, היא מכפילה את עצמה כמעט כל דור, אולי בשלוש.

יעקב כץ: מדובר על משפחות, אני מכיר שם סבים וסבתות עם 800 צאצאים, 700 צאצאים, 600 צאצאים.

יעקב כץ: מה נעשה בתחום הזה עם הקהילה החרדית, עד סאטמר, אבל עוד לפני, יש גם קהילות שהרבנים פה, כמו בעלז וגור ואחרים.

נתן שרנסקי: אבל יש הבדל, בכל-זאת, כי שם אתה מדבר על סאטמר, קהילות, קודם כל, אין שם בעיה של זהות יהודית.

נתן שרנסקי: גם גדלים בתוך אווירה של שייכות לזהות יהודית.

נתן שרנסקי: זה מצד אחד טוב.

נתן שרנסקי: מצד שני, הזהות היהודית שלהם ברוב המקרים היא גם זהות אנטי ישראלית.

יעקב כץ: פחות, היום.

נתן שרנסקי: פחות היום, אבל בכל-זאת.

נתן שרנסקי: אני יכול להגיד שהייתי בהפגנות, ראיתי בכמה קמפוסים, הייתי בהרבה קמפוסים באמריקה, לפעמים אתה נתקלת עם הפגנות אנטי ישראליות מאוד חזקות ותמיד יש שם כמה אנשים עם כאפייה, כמה יהודים אינטליגנטים עם זהות, ותמיד כמה חרדים עם סיסמה.

אלן הופמן: אולי חבר הכנסת, הסוכנות היהודית לא מעורבת באוכלוסייה החרדית, כי היעד שלנו הוא לעסוק במשמעותה של ישראל בזהות היהודית של הדור הצעיר.

יעקב כץ: יש, אגב, קהילה חרדית מאוד מודרנית, ושהיו חפצים לבוא לארץ, באים ללמוד פה שנה בארץ, או שנתיים או שלוש או ארבע, והם מודרניים, הם לא כמו החרדים בארץ, הם הרבה יותר פתוחים, הם בוגרי אוניברסיטאות, הם רופאים ודוקטורים.

יעקב כץ: (חילופי יו"ר – היו"ר אלכס מילר)

אלכס מילר: דרך אגב, אפרופו, על אותם התשלומים שציינת שמשלמים בניו-יורק עבור חינוך יהודי שם, כי יש בעיה בתקציבים וכו'.

אלכס מילר: אני כרגע דיברתי על הנושא שדרך אגב משרד החינוך התערב לעניין של בית התמר, שדרשו מההורים לשלם 16,000.

אלכס מילר: אז אנחנו עוד לא רחוקים משם.

אלכס מילר: אני גם כן חושב שגם לנו יש פה עניין לטיפול בנושא הזה, כי אני חושב שהחינוך זה דבר בסיסי שמדינת ישראל מחויבת, במיוחד כאשר מדובר על חינוך מיוחד.

אלכס מילר: קביעה כזאת של הסכומים, זה דבר שכמובן שפוגע בילדים.

אלכס מילר: בבקשה, משרד החינוך.

יוחנן בן יעקב: רבותיי, ברשותכם.

יוחנן בן יעקב: תוכנית חפציבה מציינת 20 שנה לקיומה.

יוחנן בן יעקב: היא הוקמה ב- 91, פרושה היום ב- 28 ערים, בעשר רפובליקות, ב- 44 בתי ספר, יש לנו 70 מורים ישראליים שמלמדים בבתי-הספר האלה, שליחים מהארץ.

יוחנן בן יעקב: כ- 8,000 תלמידים בתוך המערכת שלנו.

יוחנן בן יעקב: יש לפחות עוד 45 בתי-ספר ברחבי ברית-המועצות, שלא נכללים בתוכנית שלנו, בעיקר מטעמים כספיים.

יוחנן בן יעקב: אבל, הם לא נכללים בפנים, בעיקר מטעמים כספיים, כי התקציב שלנו מוגבל, מה אפשר לעשות.

יוחנן בן יעקב: צריך לומר שיש לנו שלושה שותפים מרכזיים לתוכנית הזאת.

יוחנן בן יעקב: אחד זה באמת הסוכנות היהודית, מ- 2003, עובדים בשיתוף פעולה מלא, שני זה שלוש רשתות חינוך שעובדות היום, ואנחנו יחד אתם, זה אורט עולמי, או אבנר, ושמע ישראל וקרנות כמו קרן הידידות שמשקיעה הרבה כסף בתוכנית הזאת, כמו ועידת התביעות, ה- Claims, אביחי, ג'נסיס בחלקו ועוד.

יעקב כץ: האיחוד האירופאי שעוזר, לא עוזרים לכם?

יוחנן בן יעקב: עד היום לא שמעתי על עזרה כזאת.

יוחנן בן יעקב: צריך לומר, מה שמאפיין את התוכנית הזאת, שהיא באמת, אין דוגמתה בעולם, אלן כבר אמר את זה.

יוחנן בן יעקב: מדינת ישראל כמדינה, לא מעורבת בשום מערכת חינוכית בעומק כזה ובאינטנסיביות כזאת, חוץ מאשר בברית המועצות, זה עבד בשנים הראשונות באופן פשוט וקל.

יוחנן בן יעקב: צריך להיות גלויים ולומר, בשנים האחרונות, עקב התפתחויות ברחבי ברית המועצות, הדברים האלו הולכים ונהיים יותר מסובכים.

יוחנן בן יעקב: מצד שני, זאת תשתית שבנקל ניתן להרחיב אותה, הן לכלל בתי-הספר בברית-המועצות, הן לבתי-ספר יום א' שפעם היו לנו 180 ונאלצנו לסגור אותם, הן לבתי-ספר נוספים במזרח אירופה, פולין והונגריה, בכל המקומות האלה קיימים בתי-ספר יהודים.

יוחנן בן יעקב: לצערי, אנחנו לא נמצאים שם.

יוחנן בן יעקב: עוד אפיון שחשוב לציין זה שנדמה לי שזו תוכנית יחידה, ותתקנו אותי אם אני טועה, שבתי-ספר ממגזרים מאוד חרדים, וממגזרים לגמרי, נגיד גלויי ראש או איך שנגדיר אותם, כולם נמצאים תחת מסגרת אחת.

יוחנן בן יעקב: הצוות שאני ממונה עליו, כולל ילידי הארץ, עולים מברית-המועצות, יהודים דתיים, יהודים מכל הגוונים.

יוחנן בן יעקב: נדמה לי שבארץ אי-אפשר לקיים דבר כזה בכלל, שם המערכת הזאת עובדת על תוכנית לימודים משותפת, על מערכות חינוכיות משותפות, בשיתוף פעולה מלא.

יוחנן בן יעקב: בעיני, זה עצמו בשורה חשובה מאוד למערכת הישראלית.

יוחנן בן יעקב: הלוואי והיינו מצליחים לאמץ אותה גם במקומות אחרים.

יוחנן בן יעקב: צריך לומר, שקרו לנו בחפציבה, אני מלווה את התוכנית מיום הקמתה.

יוחנן בן יעקב: למעשה, המר זיכרו לברכה, הביא אותי למשרד החינוך, להקים שתי תוכניות.

יוחנן בן יעקב: אחת זה תוכנית חפציבה ושנייה זה תוכנית נעלה, שתי תוכניות שקמו יחד, באותם ימים.

יוחנן בן יעקב: השתנו שני דברים מהותיים.

יוחנן בן יעקב: דבר מהותי אחד שהשתנה, זה התודעה והיחס של החברה הישראלית ושל כל המערכת הישראלית לעולם היהודי שנשאר בברית המועצות.

יוחנן בן יעקב: יש איזה תחושה, השקענו שם 20 שנה, מספיק.

יוחנן בן יעקב: בשיא, השקענו למעלה מ- 45 מיליון שקל בשנה.

יוחנן בן יעקב: בשיא, והיו עוד תוספות.

יוחנן בן יעקב: חוץ ממה שהסוכנות השקיעה וחוץ ממה שלשכת הקשר הציעה.

יוחנן בן יעקב: זאת אומרת, בשיא ההשקעות היו עצומות.

יוחנן בן יעקב: היום אנחנו עומדים מבחינת משרד החינוך, בשנה על 20 מיליון שקל, שזה מימון ישיר ומימון באמצעות מורים, שכר מורים וכל מה שמתלווה אליהם.

יוחנן בן יעקב: צריך לומר שהתודעה, אולי האתגר הכי משמעותי שאני יכול לראות לבית הזה, זה להחזיר, להבהיר לעם היהודי ולהסביר גם למערכת השלטונית, אבל גם לחברה, שעדיין בעשרים שנה לא מתקנים מה שנעשה שם 70 שנה בהצלחה, צריך להודות, בהצלחה רבה מאוד.

אלכס מילר: כמה תלמידים נכנסים היום תחת פרויקט חפציבה?

יוחנן בן יעקב: בחפציבה עצמה יש למעלה מ- 8,000 תלמידים.

יוחנן בן יעקב: קצת למעלה מ- 8,000 תלמידים.

יוחנן בן יעקב: אנחנו היינו הרבה יותר.

יוחנן בן יעקב: אני אומר, זה מצטמצם משתי סיבות.

קריאה: כמה זה היה בשיא?

יוחנן בן יעקב: זה היה בשיא, הגענו ל- 12,000 – 13,000.

קריאה: וכמה בכסף?

יוחנן בן יעקב: משרד החינוך לבד השקיע 45 מיליון שקל בשנה.

יוחנן בן יעקב: אבל זה היה בבת אחת.

אלכס מילר: אז בוא תכניס אותנו קצת לפרופורציות מבחינת ההיבט הכלכלי.

אלכס מילר: איך הפרויקט הזה מתוקצב, כמה אתם נותנים, כמה נותנת הסוכנות וכמה אחרים, ומה קורה היום מבחינת התקצוב של העניין זה?

יוחנן בן יעקב: מנכ"ל משרד החינוך התחייב ששמונה מיליון שקל שהיו בבסיס התקציב, לא ייפגעו והם לא נפגעים.

אלכס מילר: אז כרגע, בסעיף של משרד החינוך, על חפציבה יש שמונה מיליון שקל?

יוחנן בן יעקב: בתקציב בלבד.

יוחנן בן יעקב: יש שעות הוראה, שזה בערך תשעה מיליון שקל, משהו כזה, שזה כסף, שכר מורה, משכורת, זה כסף.

יוחנן בן יעקב: ויש כל שנה, בשנים האחרונות קיבלנו תוספת.

אלכס מילר: הסכמים קואליציוניים?

יוחנן בן יעקב: הסכמים, קיבלנו כל שנה שלושה מיליון שקל, למעשה, חמישה מיליון שקל תוספת, הגענו ל- 20 מיליון שקל שעליה אנחנו מיוצבים, מתקציבי משרד החינוך.

יעקב כץ: כאשר הם יודעים שאם היו מוסיפים לכם פי שניים, היו יכולים להיות לכם עוד 5,000 – 6,000, היינו יכולים להציל עוד 5,000.

יוחנן בן יעקב: היינו מרחיבים, אין שום ספק בזה.

יוחנן בן יעקב: אין שום ספק בזה שהיינו מרחיבים.

יוחנן בן יעקב: צריך לומר משהו הרבה יותר מהותי בזה – מערכת החינוך הכללית בברית-המועצות, שאני הכרתי אותה בראשית שנות ה- 90, היתה אחרי כל הכאוס הגדול שהיה שם, ואז היה קל מאוד למשוך ילדים לבתי-ספר יהודיים והם היו אטרקטיביים.

יוחנן בן יעקב: היום, מה לעשות, מערכת החינוך שם מגיעה להישגים מסחררים.

יוחנן בן יעקב: התחרות של בית-ספר יהודי היום מול בתי-ספר אחרים, לא עומדת בשום פרופורציה.

אלכס מילר: אתה יכול קצת להכניס אותי לזמנים?

אלכס מילר: מתי נהיה השינוי של התקצוב?

יוחנן בן יעקב: השינוי היה בשתי פאזות.

יוחנן בן יעקב: הפאזה הראשונה היתה ב- 2003.

יוחנן בן יעקב: ב- 2003, היינו עם 28 מיליון שקל בתקציב, חוץ ממשרות שזה היו כמעט 90 משרות הוראה, היו לנו.

אלכס מילר: הפעם הראשונה שאנחנו זוכרים, אני חושב, בשנה הזאת פשוט גילחו את כל המשרד הזה.

יוחנן בן יעקב: לא, מה שקרה ב- 2003, אני אומר, מה שקרה בחפציבה זה הדבר הבא: שרת החינוך, לימור לבנת, הגיעה להסכמה עם יושב-ראש הסוכנות היהודית על פרויקט משותף, כי עד אז עבדנו באמצעות לשכת הקשר בתקצוב מלא שלנו.

יוחנן בן יעקב: ב- 2003 היה הסכם בין יושב-ראש הסוכנות לבין שרת החינוך, על חצי-חצי.

יוחנן בן יעקב: זה כלל את התקציב, לא את שעות ההוראה.

יוחנן בן יעקב: שעות הוראה המשכנו לממן מלא.

יוחנן בן יעקב: היה שלושה מיליון דולר של משרד החינוך, מול שלושה מיליון דולר של הסוכנות היהודית.

יוחנן בן יעקב: התקציב של הסוכנות ירד במהלך השנים והצטמצם מאוד, התקציב של משרד החינוך בימים של השרה, ירד פחות.

יעקב כץ: אגב, לכמה הוא ירד, התקציב של הסוכנות, משלושה מיליון לכמה?

יוחנן בן יעקב: הסוכנות הביאה את תקציב קרן הידידות שלא היה.

יוחנן בן יעקב: זאת אומרת, צריך להיות מספיק מאוזנים.

יוחנן בן יעקב: בזכות הסוכנות, הגיעו לחפציבה תקציבים של אביחי, תקציבים של קרן הידידות וה- Claims.

יוחנן בן יעקב: אלה תקציבים שהגיעו בזכות הסוכנות.

נתן שרנסקי: הסוכנות היא לא הממשלה, אין לנו מיסים.

נתן שרנסקי: אנחנו מגייסים מקרנות.

יוחנן בן יעקב: יחד עם זה, גם תקציב משרד החינוך צומצם, מה אפשר לעשות?

יוחנן בן יעקב: זה נכון.

יוחנן בן יעקב: זאת התמונה, נכון לרגע זה.

יוחנן בן יעקב: עכשיו, מה שאנחנו עושים, למעשה, זה שתי מערכות.

יוחנן בן יעקב: אחת – אנחנו מנסים להעביר, אבל זה גם עקרוני, זה לא רק בעיה של כסף.

יוחנן בן יעקב: להעביר יותר ויותר אחריות למערכת החינוך המקומית, ולבתי-ספר לקהילות.

יוחנן בן יעקב: זה נובע גם משיקולים פוליטיים ציבוריים, חלק מהממשלות לא אוהבות מדינה המתעסקת, הרבה יותר נוח שהקהילה שאנחנו עומדים מאחורי הקהילה.

אלכס מילר: זאת אומרת אתם רוצים להיכנס למצב שאתם משלמים עבור העניין של היהדות וכל שאר המקצועות, נגיד מקצועות מתמטיקה, אנגלית וכל השאר, הם מממנים.

יוחנן בן יעקב: אנחנו נאלצים, לא אנחנו רוצים, אני אומר כמשרד, יש מדיניות.

יוחנן בן יעקב: בתקציב שהמשרד מעמיד לרשותנו, אנחנו ממקדים אותו בשני דברים – במורים ישראלים, שנראה לי דבר הכי קריטי להביא את הרוח הישראלית, בכמה תוכניות שאנחנו מפתחים בעיקר בשנה האחרונה.

יוחנן בן יעקב: אחד זה תאומות בין בתי-ספר ישראליים מפה, לבתי-ספר משם, על-מנת להשפיע על הרוח הישראלית שם בתוכנית למידה מרחוק שאנחנו משקיעים בה השנה הרבה כסף על-מנת לאפשר מערכת ישראלית מפה, שתיכנס אל תוך מערכת החינוך שם, בתכנים ישראליים, בתוכניות ישראליות.

יוחנן בן יעקב: ודבר שלישי, זה בהכשרת מורים מקומיים שם.

יוחנן בן יעקב: כי בסופו של דבר, לאורך שנים רבות, התמונה ברורה.

אלכס מילר: איך אתה מתמודד עם הנושא של בתי-ספר שלא לומדים שם מקצועות בסיס?

יוחנן בן יעקב: לא הבנתי.

אלכס מילר: יש בתי-ספר שתחת חפציבה שנגיד לא לומדים שם, לא מקצועות הבסיס, איך בעצם אתם?

יוחנן בן יעקב: כל בתי-הספר של חפציבה, זה תנאי מהיום הראשון שאני הצבתי אותו וכל המערכת קיבלה אותו.

יוחנן בן יעקב: אנחנו ניכנס אך ורק לבית-ספר מוכר על-ידי השלטונות.

אלכס מילר: אני יודע שבאורט לומדים.

אלכס מילר: היינו באורט.

אלכס מילר: נכון, אלכס?

אלכס מילר: היינו באורט.

אלכס מילר: איפה עוד היינו?

יוחנן בן יעקב: הייתם באור הנר, בשמע ישראל, אתה היית עם השר, אני חושב, בסוכות.

אלכס מילר: נכון.

אלכס מילר: בסוכות.

אלכס מילר: שלושתם לומדים?

יוחנן בן יעקב: אני אומר.

יוחנן בן יעקב: העיקרון הוא כזה – כל בית-ספר שחפציבה נמצאת בפנים, מוכר על-ידי השלטונות, הוא נחשב לבית-ספר מקומי לכל דבר ועניין.

יוחנן בן יעקב: אחד השיקולים היה שאם מחר יזרקו אותנו משם, לא יעופו ילדים פשוט לרחובות.

יוחנן בן יעקב: אין לנו אחריות על הילדים האלה.

יוחנן בן יעקב: לכן כולם מלמדים לבגרות מלאה, במתכונות המקומיות.

יוחנן בן יעקב: אנחנו נותנים תוספת.

יוחנן בן יעקב: התוספת שלנו היא אחידה, היא לבתי-ספר אור אבנר ושל אורט ושל שמע ישראל, היא אחידה לגמרי, והיא כוללת תוכנית עברית, היא כוללת תוכנית לימודי מסורת, תרבות, היסטוריה יהודית, ובעבר, כשיכולנו, הבאנו תלמידים לארץ, ואני חושב שנתן צודק.

אלכס מילר: אז אין בעיה ללמוד גם בלא רשמי וגם במגזר החרדי את מקצועות הליבה.

יעקב כץ: באמריקה החרדים לומדים הכל.

יעקב כץ: רק אצלנו פה בארץ, על זה הוא עובד עכשיו.

יוחנן בן יעקב: בתי-הספר מניפים את דגל ישראל.

יוחנן בן יעקב: סיפר המנכ"ל שכל יום עם ישראל מאבד 500 יהודים.

יוחנן בן יעקב: שאלנו איך אפשר לצמצם, הוא אמר אם במקום 300 מיליון היינו מקבלים מיליארד שקל, היינו מצילים.

אלן הופמן: אני חושב שגם יש טעות אופטית, כשאתה מבקר בבתי-ספר.

אלן הופמן: הילדים בשמע ישראל, באור אבנר ובאורט זה בדיוק אותם ילדים.

אלן הופמן: הם מגיעים הביתה, הם מסירים את התלבושת וזה אותם הילדים.

אלן הופמן: ואני חושב שכל אחד מהזרמים יודעים שבעצם, הם מצילים פה נפש בישראל.

אלן הופמן: הם לא מוסיפים, לא חב"דניקים.

אלכס מילר: אני חושב שגם פה וגם שם, כולם אותם ילדים.

אלכס מילר: כולם יהודים.

אלכס מילר: עכשיו, השאלה שאנחנו שואלים את עצמנו, עם מה בסופו של דבר הילדים האלה יוצאים.

אלכס מילר: אם יש מדינה שבאה וקובעת שאותם הילדים שלומדים במערכות החינוך צריכים לקבל השכלה בסיסית בשביל שיהיה להם גם עתיד להשתלב בשוק העבודה ולקבל גם השכלה גבוהה יותר, אז לדעתי, זה גם חלק מהעניין שאנחנו פה צריכים לקבוע, כי אנחנו יודעים לדרוש את זה גם מאלו שנמצאים מחוץ לישראל.

יוחנן בן יעקב: שם זה תנאי.

נתן שרנסקי: יש שאלה אחרת.

נתן שרנסקי: יהודים, כרגיל, לא שולחים את הילדים שלהם לבתי-ספר ששם הם לא מקבלים חינוך כללי ברמה גבוהה.

נתן שרנסקי: בכל מקום בעולם.

נתן שרנסקי: אחת מהבעיות שלנו, אם בית-ספר, ואני לא אגיד עכשיו מערכות זו או מערכת זו, אבל אם בית-ספר שם באמת לעצמו, כאתגר, לתת רמה תחרותית או לא, זה תלוי באמת, ואם יהודים מחלקים בעייתיים, ויהודים מהאליטה הם הכי בעייתיים כמובן, ישלחו ילדים שלהם לבית-הספר או לא, והאם אנחנו צריכים להשתמש בזה בקריטריה או לא.

נתן שרנסקי: למשל, שסוף סוף יהודים קמים לתת כסף, נגיד ג'נסיס, אבל היא שמה כתנאי, היא רוצה לחזק, לתת כסף לבתי-ספר שהם חזקים מבחינת חינוך כללי.

נתן שרנסקי: וזה שאלה גדולה למדינת ישראל, האם אנחנו צריכים להיות עם כולם, או רק עם החזקים.

נתן שרנסקי: בכל העולם אנחנו אומרים – אנחנו רוצים להיות עם כולם, אבל הבעיה שם שעם כולם, אז זה בתי-ספר שיהודים לא ישלחו את הילדים שלהם.

יוחנן בן יעקב: רבותיי, אין ספק שאנחנו צריכים לחזק את החינוך הכללי, לא פחות מאשר את החינוך היהודי.

יוחנן בן יעקב: לא רק, לא רק, כי אנחנו לא שם בשביל ללמד רק מתמטיקה.

יוחנן בן יעקב: אבל העלויות, כשאנחנו יכולנו ב- 25 דולר, לקחת את המורה הטוב ביותר למתמטיקה במוסקבה, לקחנו אותו.

אלכס מילר: אל תשכח שאם במידה ואותם צעירים בסופו של דבר גם עולים לישראל, הם לא למדו שם את כל המקצועות האלו, אז תחשוב שאתה צריך עכשיו להביא אותו לכאן ולהשלים את הכל.

יוחנן בן יעקב: כולם לומדים את כל המקצועות.

יוחנן בן יעקב: הבעיה היא, ואני חושב שזה נכון, שהילדים הטובים הולכים לבית-הספר 57 ו- 52 במוסקבה, והם לא באים למערכת היהודית, כי המערכת היהודית לא מסוגלת להתמודד.

יוחנן בן יעקב: רבותיי, זאת בעיה של תקציב.

יוחנן בן יעקב: אני הצעתי בזמנו, ואמרו בעקבות הסיור שלכם, בעקבות הסיור.

יוחנן בן יעקב: בעקבות הסיור שלכם, אני, אחת ההצעות שהצעתי, היה לבוא לשלושה-ארבעה מנהלי בתי-ספר מהטובים, ולהגיד להם – אנחנו נעמיד לכם 100,000 דולר לשנה, בתנאי שתגישו לנו תוכנית לשדרוג בית-הספר להבנתכם.

יוחנן בן יעקב: חלק מהמנהלים אמרו לנו, אנחנו רוצים לשדרג את המקצועות החזקים – מתמטיקה, אנגלית, מחשבים, והם צודקים.

יוחנן בן יעקב: אבל בשביל זה צריך כסף, זה לא יעזור שום דבר, בשביל זה פשוט בתקציב הקיים היום, אני אומר בצער גדול, זה פשוט בלתי אפשרי.

יוחנן בן יעקב: אנחנו מנסים לגייס גם משאבים מקומיים.

יוחנן בן יעקב: בתניאפרופטרופס היום, הקהילה מגייסת הרבה כסף מקומי, באודסה, הקהילה מגייסת שני מיליון דולר מקומי, גם מארצות-הברית וגם עוד.

יוחנן בן יעקב: יש שם בית-הספר הגדול ביותר, למעלה מ- 700 תלמידים.

יוחנן בן יעקב: הם מגייסים, מחזיקים שם בתי יתומים, לפי מיטב הבנתי, אין בארץ דבר כזה.

יוחנן בן יעקב: אין בארץ תחליף לדבר הזה.

יוחנן בן יעקב: מצד שני, אנחנו מנסים כן להביא את הגורמים המקומיים לגייס תקציב.

יוחנן בן יעקב: ליטמן גייס 20 מיליון דולר, אני חושב, או משהו כזה, לבניין מהשלטונות.

יוחנן בן יעקב: זאת אומרת, יש מנהלים שמצליחים.

יוחנן בן יעקב: ז שאלה של תודעה, זו שאלה של משאבים שהמדינה מוכנה לשים.

אלכס מילר: עוד מישהו שרוצה להתייחס, רבותיי?

יעקב כץ: יש תוכנית חי"ל שהמשרד מפעיל, ועוד כמה תוכניות.

אלכס מילר: מי עוד רוצה להתייחס, רבותיי?

אלכס מילר: זהו?

אלכס מילר: אז אני רוצה בקצרה לסכם.

אלכס מילר: ראשית, אני מברך גם את יושב-ראש הסוכנות ואת כל הסוכנות היהודית על הפעילות בכל מה שקשור לחיזוק הזהות היהודית בתפוצות.

אלכס מילר: אני מאמין שיהיה לנו גם עוד פרויקטים נוספים שאנחנו נוכל להוביל אותם בעצם בשיתוף פעולה.

אלכס מילר: אין ספק גם על תרומתו הגדולה של משרד החינוך בכל מה שקשור ללימודי הזהות היהודית בתפוצות ועל כך גם אנחנו מברכים את משרד החינוך.

אלכס מילר: אני רוצה לפנות לשר האוצר ולראש הממשלה עם בקשה לבחון את התוספת התקציבית לאותם הסעיפים בתוכניות חפציבה.

אלכס מילר: יש קשר ישיר כמובן בהשקעה למול האפשרות להרחבה של כניסתם של אותם ילדים יהודים לתוכניות הללו וכמובן אם לא יהיה תקציב שיאפשר את ההרחבה הזאת, אז אנחנו נמשיך לאבד את אותם תלמידים שהיו פוטנציאליים להיכנס ולקבל את הזהות ויכול להיות גם בסופו של דבר גם לעלות לישראל, שזה גם כן דבר מאוד חשוב והוא חלק בלתי נפרד מהעניין.

יעקב כץ: אולי אפשר להזמין לישיבה נוספת את שר החינוך בנושא הזה.

יעקב כץ: אם מדובר בהצלה של עוד 5,000 יהודים בשנה.

אלכס מילר: כן, אבל הרי אתה מבין, חבר הכנסת כץ, ששר החינוך, גם אם הוא היה רוצה, הוא לא יכול להרשות לעצמו תוספת של 20 מיליון שקל, לנושא הזה.

אלכס מילר: זה צריך לבוא על חשבון מחירים.

אלכס מילר: אז אנחנו נצטרך לשבת ולדון איך קיצצו נגיד מתוכניות כאלו או אחרות, או מתנועות הנוער או ההסעות והארוחות החמות, לטובת הדבר הזה.

אלכס מילר: תשמע, אנחנו מבינים את העניין, אנחנו פה מכירים היטב את התקציב של משרד החינוך והגמישות של התקציב הזה.

אלכס מילר: אין ספק שההשקעה צריכה לבוא ממשרד האוצר.

אלכס מילר: אם אנחנו מסתכלים לאותם המיסים עקיפים שנגבים מדי שנה על-ידי המשרד, אני חושב ש- 20 מיליון שקל בשביל משרד האוצר בתוכנית כל-כך חשובה, זה לא יהיה דבר שישבור את התקציב של המשרד הזה.

יעקב כץ: מאבדים כל יום עוד יהודים.

נתן שרנסקי: אז אפשר לקבל החלטה שהכסף מהגז, קודם כל לחפציבה.

אלכס מילר: כל ועדה כבר חילקה כמה פעמים את הכסף מהתמלוגים, לפני שהתחלנו לקבל.

אלכס מילר: אני מדבר עם יושב-ראש ועדת הכלכלה, שאמה כהן ואז אני אומר לו – כשאתה כבר אומר לציבור שהציבור הולך לקבל, אז אני אומר – תבדוק קודם כל אם ראשי הוועדות כבר חילקו.

יעקב כץ: בליכוד זה מתכון להיכנס לרשימה.

אלן הופמן: חבר הכנסת כץ בהדרכה הזכיר גם תוכנית יותר גדולה לגבי המעורבות של מדינת ישראל בחינוך.

אלן הופמן: אולי אנחנו יכולים להוציא החלטה, לכרוך את זה.

קריאה: התוכנית שאתה מדבר עליה?

אלן הופמן: שינוי הפרדיגמה.

אלן הופמן: יש פה דו"ח שלם, שינוי הפרדיגמה, של המעורבות של מדינת ישראל.

יעקב כץ: 500 יהודים ביום מאבדים.

אלן הופמן: עתיד העם היהודי.

יעקב כץ: על השריפה, העלו את הסכומים מ- 100 מיליון ל- 600 מיליון שקל, כי היתה שריפה בכרמל.

יעקב כץ: הלכו, לא עלינו, 44 יהודים, נורא ואיום.

יעקב כץ: 500 יהודים ביום.

יעקב כץ: היה צריך ראש הממשלה להגיד שמע ישראל, להתעורר בבוקר, להגיד – נתן, אתה עוד לא פה?

יעקב כץ: כמה אתה צריך?

יעקב כץ: מדובר על לאבד יהודים.

אלן הופמן: קודם כל, ראש הממשלה צריך להגיד שמע ישראל, לאט לאט, ואחר-כך ההמשך.

אלכס מילר: אני גם מברך על כך שאתם מציבים תנאים ברורים מאוד בכל מה שקשור לתוכניות הלימודים, זה חשוב מאוד וגם אני חושב שחלק מההחלטות האלו שאתם מטילים על בתי-הספר אשר נמצאים בחלקם תחת תקצובכם, בתפוצות, כך גם אנחנו צריכים להתנהג גם בישראל.

אלכס מילר: אני שוב חוזר על כך שאנחנו נוציא מכתב לראש הממשלה ולשר האוצר, עם הפרוטוקול של הישיבה ועל החשיבות של העניין ואני אבקש לבדוק אפשרות לתקצוב של פרויקט חפציבה בצורה כמו שהוא היה בעבר ואני מקווה מאוד שהמלצתנו ובקשתנו תתקבל וכך גם התוכניות יוכלו להתרחב בצורה הרבה יותר רצינית.