ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 455, 2011-03-14 14:00

חיים כץ: צהרים טובים.

חיים כץ: יום שני בשבוע, ח' באדר ב', 14 במרס 2011, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בנושא:

חיים כץ: הצעת חוק מגן דוד אדום (תיקון מס' 6) (אגרות בעד שירות הסעת חירום), התשע"א-2010.

חיים כץ: על פניו, לא היינו צריכים לקיים את הדיון הזה.

חיים כץ: קראתי בעיתון שלאחר לחץ הלוביסטים עלי, הצעת החוק הזאת אושרה, אז אם היא אושרה, על מה אנחנו מדברים.

חיים כץ: אני לא דיברתי עם לוביסטים, לוביסטים לא דיברו איתי, והצעת החוק לא אושרה.

חיים כץ: לכן אנחנו צריכים להמשיך ולדון בה, ולא כפי שנאמר.

חיים כץ: אנחנו קראנו את הצעת החוק עד פסקה (3)(5), סוף העמוד הראשון, תחת המילה "בריאות", שלחנו את הגורמים הפעילים לסעיפים (ד) ו-(ה), לנושא ההנחות.

חיים כץ: רחל אדטו: יש לפני כן נושא שאני רוצה לגביו הבהרה.

חיים כץ: נשאלתי, ולא ידעתי לתת תשובה לכך, ולכן אני מבקשת הבהרה.

חיים כץ: אגיד מה מפריע לי ומה השאלה.

חיים כץ: השאלה נוגעת למקרים בהם אמבולנס מוזמן.

חיים כץ: מישהו הלך ברחוב, התעלף, מישהו אחר הזמין את האמבולנס עבורו.

חיים כץ: הגיע למתעלף, המתעלף קם ואמר: מה אתם רוצים ממני, אני בסדר, לא רוצה לעלות על האמבולנס, לא רוצה ללכת לבית-חולים.

חיים כץ: הוא לא הזמין את האמבולנס, הוא לא ישלם על האמבולנס.

חיים כץ: מי אחראי לשלם במקרה הזה?

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: מה פתרנו בזה, חבר הכנסת אריה אלדד?

אריה אלדד: עסקנו בזה לפני שנתיים או שלוש.

אריה אלדד: היו"ר חיים כץ: זה לא בוועדה הזאת.

רחל אדטו: לא הייתי פה לפני שלוש שנים.

רחל אדטו: אריה אלדד: בוועדה קודמת.

רחל אדטו: אנשים עם אפילפסיה למשל, שמפונים שלא על דעתם, מגיעים לחדר מיון, משחררים אותם.

חיים כץ: היא לא מדברת על זה.

חיים כץ: רחל אדטו: אני מדברת עוד לפני, תיכף נגיע לחדר מיון.

חיים כץ: אריה אלדד: חמור מזה.

חיים כץ: גם אלה שפונו.

חיים כץ: בוודאי אם הוא לא פונה, הוא לא חייב לשאת בהוצאות כי הוא לא הזמין את האמבולנס, אבל גם אלה שפונו ושוחררו, הכלל אומר – אם לא רופא הפנה אותך, נסעת באמבולנס לחדר מיון, לא אשפזו אותך, אתה נושא בהוצאות.

חיים כץ: רחל אדטו: אפילפסיה זה לא דוגמה טובה.

חיים כץ: אריה אלדד: מנכ"ל משרד הבריאות הנחה את קופות-החולים בעניין הזה שלא לחייב את החולים, אלא לשאת בהוצאות.

חיים כץ: זה היה לפני שלוש שנים.

חיים כץ: אורי מקלב: והם לא נושאים.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: מי יישא בהוצאות?

חיים כץ: אורי מקלב: כיום, החולה בעצמו.

חיים כץ: אני יכול להודיע לך, מניסיוני הדל – מאחר שהוא דל אז בחודשים האחרונים, היו הרבה מאוד מקרים.

רחל אדטו: התעצם הניסיון הדל.

רחל אדטו: היו"ר חיים כץ: התעצם הניסיון הדל.

רחל אדטו: אבא שלי, כל יומיים מטיס אותו עם אמבולנס העובד שלו.

רחל אדטו: בימים בהם הוא לא מאושפז, כשהוא מגיע, הוא נושא בהוצאות.

רחל אדטו: אבל זאת לא הנקודה, כי פה יש לך כתובת – העובד שלו, שהזמין עבורו את האמבולנס.

אריה אלדד: שלוחו של אדם הוא כמותו.

רחל אדטו: אנחנו מדברים על התיאוריה.

רחל אדטו: אני לא בטוחה שאפילפסיה היא דוגמה טובה כי אפילפסיה מוכרת לצורך העניין מבחינת הכיסוי שלה.

רחל אדטו: אני מדברת על מישהו שהלך ברחוב – יש לו סוכרת, הוא לא הרגיש טוב, היתה לו סחרחורת - עד שהוא הגיע, הכניס סוכרייה לפה, התאושש לגמרי, לא יודע מה רוצים ממנו.

רחל אדטו: היו"ר חיים כץ: הוא איננו.

רחל אדטו: למי האמבולנס פונה?

רחל אדטו: מי שהזמין את האמבולנס זה החנווני מהמכולת, שלידה הוא נפל.

רחל אדטו: הוא מתקשר לאמבולנס, אומר – הבן אדם נפל.

רחל אדטו: הבן אדם שנפל לא הזמין אמבולנס.

רחל אדטו: האדם קם והולך.

רחל אדטו: מגיע אמבולנס למקום.

רחל אדטו: אין ויכוח שהאמבולנס יצא מהתחנה, הגיע למקום.

רחל אדטו: אין חולה.

רחל אדטו: מי משלם?

רחל אדטו: רחל אדטו: יש פה שתי אפשרויות.

רחל אדטו: או שאין חולה, או שהחולה אומר: אני מרגיש טוב, לא רוצה.

חיים כץ: מגן דוד אדום, מי משלם?

חיים כץ: אברהם מיכאלי: המדינה, מה לעשות.

רחל אדטו: לא, זה לא ברור.

אברהם מיכאלי: מה השאלה בכלל.

חיים כץ: חבר הכנסת מיכאלי, השאלה מי משלם.

אברהם מיכאלי: אני אומר, המדינה, אין מה לעשות.

חיים כץ: אנחנו שואלים מי משלם.

חיים כץ: נשמע את התשובה.

חיים כץ: רחל אדטו: מי זה המדינה?

אברהם מיכאלי: מי שמממן את מגן דוד אדום.

אברהם מיכאלי: רחל אדטו: לא, זה מילה גדולה.

אברהם מיכאלי: יש קופות-חולים.

אברהם מיכאלי: קופות-חולים זה לא המדינה.

אברהם מיכאלי: היו"ר חיים כץ: סליחה.

אברהם מיכאלי: משרד הבריאות, בבקשה.

מירי כהן: מירי כהן, מנהלת שירותי הצלה במשרד הבריאות.

מירי כהן: יש כאן שתי סוגיות שעלו.

מירי כהן: האחת, אדם שאיבד הכרה ברשות הרבים, שאליו התייחסתם – כגון חולה אפילפסיה, אבל לא חייב להיות חולה אפילפסיה.

מירי כהן: במצב שאדם איבד הכרה ברשות הרבים, חלים כללים אחרים, יותר מקלים מהכללים הרגילים של חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שקובע – אם האיש אושפז או לא, מקבל החזר.

מירי כהן: היו"ר חיים כץ: לא.

מירי כהן: השאלה מי משלם.

מירי כהן: מירי כהן: קופות-החולים נותנות את ההחזר.

מירי כהן: קופות-החולים נושאות בכך אם האיש איבד הכרה ברשות הרבים.

מירי כהן: זו ההנחיה שקיימת, זה דרך אגב המצב שהיה לפני חוק ביטוח בריאות ממלכתי, וזה המצב הנהוג היום.

מירי כהן: רחל אדטו: לא איבד הכרה.

מירי כהן: אני בכוונה לא אמרתי איבד הכרה.

מירי כהן: אני אומרת איבוד הכרה.

מירי כהן: אני מדגישה – איבד את ההכרה.

מירי כהן: התעלף, איבד הכרה ברשות הרבים.

אריה אלדד: מה ההגדרה של אובדן הכרה?

אריה אלדד: פה מסתובבים עשרות אנשים שלדעתי לא בהכרה, ובכל זאת.

אריה אלדד: ..

אריה אלדד: היו"ר חיים כץ: הבעיה היא שלא מפנים אותם באמבולנס... אברהם מיכאלי: יש פה הרבה רופאים שמטפלים בכוחות עצמם.

אריה אלדד: מירי כהן: זאת סוגיה אחת.

אריה אלדד: הסוגיה השנייה שדובר עליה זה אם האיש סירב להתפנות.

אריה אלדד: יש מצבים כאלה.

אריה אלדד: הסוגיה של סירב להתפנות – נתנו עליה הרבה את הדעת במשרד הבריאות כי היא סוגיה מאוד מורכבת, מאוד בעייתית, בהרבה היבטים.

אריה אלדד: כיום, המצב הוא כזה.

אריה אלדד: הגיע אמבולנס, לצורך העניין.

אריה אלדד: אם האיש הלך, ודאי שאין מה לעשות.

אריה אלדד: האיש איננו, אין את מי לחייב, זה ברור.

אריה אלדד: אברהם מיכאלי: אולי תחייבו את בעל המכולת שהזעיק את האמבולנס... מירי כהן: לא מחייבים את אף אחד.

אריה אלדד: הגיע מד"א, לצורך העניין, הזמין אותו מישהו אחר – לא משנה מי הזמין אותו - האיש אומר: עזבו אותי, אני בסדר, לא רוצה להיבדק, לא רוצה להתפנות.

אריה אלדד: מד"א לא מחייב אותו.

אריה אלדד: אם האיש נבדק – ואנחנו קבענו במשרד הבריאות קריטריונים מה זה נבדק, קיימנו על זה דיון מאוד מאוד מעמיק כי הסוגיה מאוד בעייתית - אם האיש נבדק, בקריטריונים שאנחנו הגדרנו - - - היו"ר חיים כץ: והחלטתם שאתם לא מפנים אותו.

אריה אלדד: מירי כהן: לא החלטנו.

אריה אלדד: אסור לצוות רפואי.

אריה אלדד: רק לרופא מותר להחליט שהוא משחרר חולה.

אריה אלדד: למה?

אריה אלדד: כי הרבה פעמים האיש באותו רגע אומר עכשיו אני בסדר, ואחר כך מתברר שה"בסדר" הזה עלה מאוד מאוד ביוקר לאיש.

אריה אלדד: לכן, אסור לרופא לקבל החלטה לא לפנות חולה, אפילו לפרמדיק אסור לקבל החלטה לא לפנות את החולה כי זה יכול לעלות מאוד ביוקר.

אריה אלדד: הסוגיה הזאת היא מאוד בעייתית.

אריה אלדד: היו"ר חיים כץ: וככה זה קורה?

אריה אלדד: מירי כהן: בוודאי.

אריה אלדד: היו"ר חיים כץ: אל תגידי לי בוודאי.

אריה אלדד: התחלתי את התיאור.

אריה אלדד: אל תגידי בוודאי.

אריה אלדד: מירי כהן: אני אומרת - מבחינת המצב הרפואי, לפרמדיק אסור להחליט לא לפנות כי המצב הרפואי עלול להסתבך, והחולה עלול להסתבך.

אריה אלדד: אברהם מיכאלי: אם כך, זאת קביעה רפואית.

אריה אלדד: אורי מקלב: אבל אם הוא סירב, הוא לוקח אותו בכוח?

אריה אלדד: מירי כהן: לא, הוא חותם על סירוב.

אריה אלדד: הוא יכול לחתום על סירוב, השאלה אם הוא נבדק או לא.

אריה אלדד: אם הוא נבדק, מבחינת הצוות הרפואי בוודאי שהוא מפנה אותו בכוח.

אריה אלדד: אורי מקלב: מה זה נקרא נבדק?

אריה אלדד: אם בדקו לו דופק, זה נקרא שהוא נבדק, נכון?

אריה אלדד: מירי כהן: כן, הוא נבדק.

אורי מקלב: זה לא נקרא טיפול רפואי.

אורי מקלב: מירי כהן: קבענו קריטריונים מה זה נבדק.

אורי מקלב: את הרי השתתפת אצלנו בישיבות הוועדה לפניות הציבור, הגיעו אנשים – איך שפיתו אותם.

אורי מקלב: מירי כהן: לא פיתו אותם.

אורי מקלב: לא שמו לב, אמרו לאיש: בדקנו לך דופק, וכבר זה מחייב.

אורי מקלב: מירי כהן: אני אומרת שוב – קבענו את הקריטריונים, ואם הוא לא נבדק - - - אורי מקלב: אבל בחוק הזה קיים שגם אם הוא לא נבדק, הוא צריך לשלם.

אורי מקלב: מירי כהן: לא, לא.

אורי מקלב: סירוב פינוי זה לא - - - אורי מקלב: אבל כתוב: "לרבות אזעקת אמבולנס שלא הסתיימה בפינוי...או שהסתיימה בטיפול רפואי".

מירי כהן: נכון, הסתיימה בטיפול.

מירי כהן: אורי מקלב: דהיינו, גם אם אדם אומר:

מירי כהן: אני לא רוצה לקבל מכם טיפול, אני לא רוצה להיבדק ואני לא רוצה להתפנות, בכל אופן מישהו הזמין עבורו אמבולנס – לא רציתי להזמין אמבולנס.

מירי כהן: מירי כהן: לא משלם.

מירי כהן: אורי מקלב: לא משלם, אבל לא לפי החוק הזה.

מירי כהן: מירי כהן: הוא לא משלם.

מירי כהן: גם לפי החוק הזה.

אורי מקלב: בחוק הזה לא כתוב את זה.

אורי מקלב: אברהם מיכאלי: בחוק הזה כתוב שהוא משלם.

חיים כץ: בואו נקיים דיון מסודר.

אורי מקלב: את לא יועצת משפטית ואת לא יכולה להגיד שבחוק הזה ...

אורי מקלב: רחל אדטו: מירי, בהמשך למה שאמרת יש לי עוד שאלה.

אורי מקלב: אם כופים על מישהו להגיע לחדר מיון ומשחררים אותו, הקופה לא מוכנה לשלם את אגרת חדר המיון.

אורי מקלב: מירי כהן: מי כופה עליו?

אורי מקלב: רחל אדטו: אמבולנס.

חיים כץ: בואו נקיים את הדיון בצורה מסודרת.

חיים כץ: מאחר שיש פה הרבה אנשים חדשים שבאו ורוצים להתייחס, אנחנו נחזור להקראה.

חיים כץ: כל מה שאנחנו מסכימים, נסמן שהסכמנו, נצביע עליו.

חיים כץ: כל מה שיש לגביו מחלוקת פה בדיון, נדון בו.

חיים כץ: כך אנחנו נקדם את העניין.

חיים כץ: בבקשה.

חיים כץ: שמרית גיטלין-שקד: "הצעת חוק מגן דוד אדום (תיקון מס' ....), התשע"א-2011 תיקון סעיף 7א 1.

חיים כץ: בחוק מגן דוד אדום, התש"י-1950, בסעיף 7א – (1) בכותרת השוליים, בסופה יבוא "בעד פינוי חירום ותשלומים אחרים";"

רחל אדטו: מה זה תשלומים אחרים?

רחל אדטו: הם מפורטים?

רחל אדטו: שמרית גיטלין-שקד: כן.

רחל אדטו: זה סעיף קטן (ג).

רחל אדטו: סעיף קטן (ג) מדבר על תשלומים אחרים וסעיף קטן (א) מדבר על אגרות.

רחל אדטו: בפסקה (3) זה סעיף קטן (ג).

רחל אדטו: היו"ר חיים כץ: למעשה, את זה כבר הקראנו והסכמנו על זה, אבל בכל אופן נקרא.

רחל אדטו: שמרית גיטלין-שקד: "(2) בסעיף קטן (א), במקום "שירותים הניתנים לפי חוק זה" יבוא "שירות פינוי חירום" ובסופו יבוא "בסעיף זה, "פינוי חירום" – פינוי בלתי מתוכנן באמבולנס של האגודה עקב צורך רפואי פתאומי וכן פינוי כאמור של נפטר, למעט אם האמבולנס הוזעק מלכתחילה לשם פינוי נפטר, לרבות אזעקת אמבולנס שלא הסתיימה בפינוי עקב סירוב להתפנות או שהסתיימה בטיפול רפואי בזירת האירוע ופינוי יולדת, וכן פינוי כאמור באמצעי תעבורה אוויריים.

רחל אדטו: ";"

חיים כץ: איפה יש מחלוקות?

חיים כץ: אורי מקלב: בעניין הזה כבר יש מחלוקות, קודם כול בהגדרות.

חיים כץ: אם אנחנו מבינים טוב את החוק, החוק בא להגיד שהגם שמגן דוד אדום מחויבים היום לתעריפי חירום, יש תעריפים שאנחנו רוצים להוציא מתעריפי החירום.

חיים כץ: אנחנו יכולים לקבוע את התעריפים.

חיים כץ: דהיינו, פינוי חירום.

חיים כץ: מגדירים מה נקרא פינוי חירום– זה צורך רפואי פתאומי, או שכאמור, נפטר – אבל אם בן אדם, כפי שאמרה חברת הכנסת רחל אדטו, אפילו לא התעלף, הוא התיישב, מישהו החליט שהוא לא מרגיש טוב והזמינו לו אמבולנס או שהוא נפל ומייד קם, בעצם הכול בסדר אתו; או מישהו הטריד אותו והזמין עבורו אמבולנס הביתה – האדם צריך לשלם את מחיר הפינוי שלו.

חיים כץ: עד היום, כפי שאמרת, אדוני היושב-ראש, גם אם אדם היה בחדר מיון יממה שלמה, והוא באמת היה חולה, כל עוד הוא לא אושפז – הוא צריך לשלם את זה מכיסו.

חיים כץ: אומרת כאן גברת מירי כהן ממשרד הבריאות שאם הוא פונה כחסר-הכרה, במצב כזה קופת-חולים כן תשלם לו.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: לא יודע איך הוא יוכיח שהיה חסר-הכרה.

חיים כץ: אורי מקלב: נניח שהרופא אמר.

חיים כץ: מה שקורה היום, אנשים יותר ויותר מודעים לכך שהם מחויבים עבור עצם זה שהאמבולנס הגיע אליהם.

חיים כץ: הם לא מוכנים, הם מבקשים – אל תיגע בי.

חיים כץ: אומרים לו: אני רוצה לבדוק לך לחץ דם.

חיים כץ: בדק לחץ דם – הוא מחויב לתת לו את המחיר.

חיים כץ: אנחנו צריכים להבין.

חיים כץ: לא מדובר ב-50 שקלים, לא ב-70 שקלים, מדובר במאות שקלים.

חיים כץ: 419 שקלים, או 421 שקלים, או 427 שקלים.

חיים כץ: אורי מקלב: זה גם יכול להגיע ל-700 שקלים.

חיים כץ: אברהם מיכאלי: ניידת טיפול נמרץ זה 700 שקלים.

חיים כץ: אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, ייתכן גם מצב שהאמבולנס פינה שניים או שלושה ביחד, וכל אחד קיבל חשבון הביתה, בנפרד.

חיים כץ: אריה אלדד: אם לא מפנים אותך, עדיף שלא יפנה אותך אמבולנס לבן על פני "נתן", כי אם לא מפנים אותך ב"נתן" זה הרבה יותר יקר.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: מה קרה, יש עבודה לוביסטית פה?

חיים כץ: דנו פה היום בחמישה חוקים לקריאה שנייה ושלישית.

חיים כץ: אנחנו עכשיו נקיים דיוני לילה.

חיים כץ: אמר חבר הכנסת אריה אלדד משהו יפה: הכנסת עובדת בשעות גמישות, ואם המליאה עובדת למה הוועדה לא יכולה לעבוד.

חיים כץ: וילמה מאור: בדרך כלל, הוועדות לא עובדות במקביל למליאה.

חיים כץ: רחל אדטו:

חיים כץ: לפרוטוקול אני מצהירה – לא היה אף לוביסט שדיבר אתי בענייני מד"א.

חיים כץ: לפרוטוקול.

חיים כץ: בעיתון היה כתוב שדיברו אתי.

רחל אדטו: אתי לא, וגם לא ידעתי שלמד"א יש פה לוביסטים.

רחל אדטו: אריה אלדד: אני פה נגד מד"א, אז איזה לוביסטים דיברו אתי?

רחל אדטו: אורי מקלב: גם היום עושים את זה, אבל לקבוע בחוק – גם אם בן אדם לא קיבל שום טיפול רפואי, לפי משמעות החוק שאנחנו מבינים היום, ואדוני יתקן אותי, הזמינו עבורו והוא לא היה מוכן להיבדק, לא היה מוכן שימדדו לו לחץ דם.

חיים כץ: מה אנחנו רוצים?

חיים כץ: אורי מקלב: במקרים שאדם לא קיבל טיפול רפואי, שהוא לא יהיה חייב – ולא משנה מי הזמין עבורו את האמבולנס.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: מד"א זה גוף עצמאי.

חיים כץ: מי משלם למד"א עבור הנסיעה?

חיים כץ: ישראל אייכלר: נדמה לי שהמדינה נותנת 60 מיליון שקלים בשנה למד"א.

אריה אלדד: חבר הכנסת כץ, סיטונאי ירקות מזמין טון מלפפונים.

אריה אלדד: אם הוא מכר, אז הוא מכר.

אריה אלדד: אם הוא לא מכר, מי משלם לו בשביל המלפפונים שהוא לא מכר?

אורי מקלב: אלה שקנו את העשרה קילוגרם הראשונים, הם כבר שילמו את כל הטון.

אורי מקלב: אלה שמפונים ב-700 שקלים, קופות-החולים וכל אלה משלמים למגן דוד אדום.

אורי מקלב: כל מי שמאושפז מקבל ממגן דוד אדום.

חיים כץ: אדם הזמין אמבולנס – ואני רוצה להקשות.

אורי מקלב: הוא לא הזמין.

אורי מקלב: כאן זה גם אם לא הזמין.

אורי מקלב: היו"ר חיים כץ: הזמין.

ישראל אייכלר: או הבן שלו הזמין.

ישראל אייכלר: אצל קשישים זה מופיע הרבה פעמים.

אריה אלדד: שלוחו של אדם כמותו, חבר הכנסת אייכלר.

אריה אלדד: היו"ר חיים כץ: הבן הזמין.

אריה אלדד: נסע לבית-חולים, לא היתה סיבה לאשפז אותו.

אריה אלדד: החזירו אותו אחרי שהוא היה 24 שעות במיון.

אריה אלדד: אורי מקלב: אדם צריך לשלם.

אריה אלדד: זה שקופת-חולים לא משלמת היום זו לקונה, אנחנו צריכים לפעול בעניין הזה- שזה לא נמצא בתוך סל הבריאות.

חיים כץ: זאת אומרת, אדם לא אושפז.

אורי מקלב: אדם צריך לשלם.

אורי מקלב: נניח אדם לא הזמין.

אורי מקלב: הוא היה ברחוב, הוא כאילו לא הרגיש טוב או כן הרגיש טוב.

אורי מקלב: היו"ר חיים כץ: החנווני הזמין עבורו.

אורי מקלב: אורי מקלב: מישהו הזמין אמבולנס עבורו, או... היו"ר חיים כץ: נפתור סוגיה-סוגיה.

אורי מקלב: בעל הקיוסק הזמין עבורו.

אורי מקלב: נסע למיון.

אורי מקלב: לא אשפזו אותו.

אורי מקלב: האם הוא צריך לשלם?

אורי מקלב: אורי מקלב: כן, זה אותו דבר, כפי שאמרת.

אורי מקלב: היו"ר חיים כץ: כל מי שהזמין עבורו, ברגע שהוא עלה לאמבולנס...

אורי מקלב: אורי מקלב: צריך לשלם.

אורי מקלב: היו"ר חיים כץ: מתי הוא לא משלם?

אורי מקלב: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשהוא מת.

אורי מקלב: גם אז הוא משלם.

אורי מקלב: אורי מקלב: הוא לא פוּנה למשל, אבל הוא קיבל טיפול רפואי, אתה אומר.

אורי מקלב: יש כעת מחלוקת מה נקרא טיפול רפואי שהוא קיבל.

אורי מקלב: כל טיפול רפואי – אפילו הוא נקרא למדידת דופק – זה כבר נקרא טיפול רפואי, כשהיום כבר גם מגן דוד אדום מחייב, לא היה צורך בחוק.

אורי מקלב: אני רוצה שתדעו - כשאנשים מפונים, שניים, שלושה ביחד, כל אחד משלם בנפרד.

אורי מקלב: כל אחד מקבל חשבון הביתה.

חיים כץ: האמבולנס הזה עושה שירות, הוא לא "ספיישל".

חיים כץ: אורי מקלב: אם זו היתה מונית, מה היינו עושים לו.

חיים כץ: וכל דבר זה 400 שקל.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: מעל.

חיים כץ: אורי מקלב: 300 מיליון שקלים חובות של הציבור.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: אז למה מד"א כל כך נמצאת בצרות?

חיים כץ: אורי מקלב: אני שואל אותך.

חיים כץ: זאת שאלה שלי.

רחל אדטו: הם לא גובים חלק ניכר מזה.

אורי מקלב: אני רוצה לעזור למד"א אבל לא על חשבון הציבור.

אורי מקלב: לא על חשבון אותו חולה, אותו קשיש.

אורי מקלב: אדם צריך לשלם 400 שקל מכיסו.

אורי מקלב: אני רוצה גם להבין מה זה נקרא פינוי יולדת.

אורי מקלב: גם כיום, פינוי יולדת – ביטוח לאומי משלם.

אורי מקלב: מתי הוא לא משלם?

אורי מקלב: מתי מגן דוד אדום רוצים לקחת מהאנשים האלה תשלום?

אורי מקלב: היו"ר חיים כץ: זה נושא חדש.

אורי מקלב: אורי מקלב: זה נמצא פה, פינוי יולדת.

אורי מקלב: היו"ר חיים כץ: פינוי יולדת, מי משלם?

אורי מקלב: אורי מקלב: אני יודע שביטוח לאומי משלם.

חיים כץ: נניח לוקחים אותה, היא מגיעה לשם, אומרים לה: אין לך פתיחה, תחזרי.

חיים כץ: רחל אדטו: זה עליה.

חיים כץ: אורי מקלב: אם זה תוך 72 שעות מהפינוי הראשון, עדיין אני חושב שזה נקרא פינוי לידה.

חיים כץ: גם אם פינו מוקדם ובסוף היתה לידה תוך שלושה ימים, אני חושב שזה עדיין נקרא.

חיים כץ: או אולי 24 שעות?

רחל אדטו: לא.

רחל אדטו: זה לגבי עלות אשפוז.

אורי מקלב: שלושה ימים.

אורי מקלב: אם תוך שלושה ימים היא ילדה, זה נחשב שיש החזר לאמבולנס, אבל זה תלוי כמה קילומטרים נסעו.

אורי מקלב: לא בכל מקום יש אמבולנס.

אורי מקלב: תלוי מה המרחק של מגורי היולדת מבית-החולים.

אורי מקלב: אדם שגר בירושלים ולקח אמבולנס ללידה, משלם מכיסו, גם ביטוח לאומי לא משלם את זה.

אורי מקלב: רק אם הוא גר במרחק מעל 30 או 40 קילומטרים מבית-החולים, זו נקודת היישוב שלו.

רחל אדטו: לפני עניין היולדת, בואו ננסה לפתור את הפלונטר הקודם.

רחל אדטו: אורי מקלב: זה בנפרד.

רחל אדטו: משפט אחרון – אם הכוונה היא לתת את האפשרות למגן דוד אדום להתחרות עם גופים פרטיים, אנחנו צריכים לדעת שאנחנו נותנים להם את האישור הזה.

רחל אדטו: בזק, רוצים להוריד מחירים; דואר, רוצים להוריד מחירים – אנחנו לא נותנים להם, אנחנו מונעים.

רחל אדטו: היום יש שוק תחרותי, לוקחים באמת מחירים יותר זולים.

חיים כץ: חבר הכנסת מקלב, תסביר מה אתה רוצה.

חיים כץ: אורי מקלב: הרי מה החוק בא להגיד?

חיים כץ: שיש סעיפים שהם לא יהיו מחויבים לתעריף הממשלתי.

חיים כץ: מירי כהן: לא חירום.

ישראל אייכלר: זה הסעיף הבא.

ישראל אייכלר: היו"ר חיים כץ: לא בסעיף הזה.

ישראל אייכלר: אתה הקדמת את המאוחר.

ישראל אייכלר: חבר הכנסת אייכלר, ברוכים הבאים לוועדת העבודה והרווחה.

ישראל אייכלר: מאחר שזו הישיבה הראשונה שלך פה, אנחנו לא נפריע לך, דבר חופשי.

ישראל אייכלר: ישראל אייכלר: תודה רבה.

ישראל אייכלר: הדבר המשותף לי ולחברי, חבר הכנסת אורי מקלב, זה לא רק שאנחנו שנינו מסיעת יהדות התורה, אלא שגם אני הייתי יושב-ראש הוועדה לפניות הציבור לפני חבר הכנסת מקלב, ואל שנינו הגיעו המון-המון תלונות על בעיות של מד"א, ואנחנו מכירים את המושג הזה של קשישים.

חיים כץ: ניתן למד"א גם להגיב.

חיים כץ: ישראל אייכלר: אדם בגיל מבוגר, קורה שהוא לא מרגיש טוב.

חיים כץ: הבן או הבת שלו לא יודעים מה המצב, הוא מתלונן, הם מזמינים אמבולנס.

חיים כץ: בא פרמדיק, רואה שזה לא נורא, קצת מרגיע, אבל הוא אומר: אני חייב לפנות, משתי סיבות.

חיים כץ: אל"ף, כפי שאמרה הגברת ממשרד הבריאות, כי יש סכנה אולי יש לו התקף-לב ולא שמים לב, אבל עלולה להיות עוד סיבה, שמד"א רוצה שהאיש הזה יתפנה כדי שהאמבולנס לא יבוא לחינם, וזאת הסכנה בעניין הזה של הפינוי.

חיים כץ: אדם שסירב להתפנות, אסור לחייב אותו, אלא מה?

חיים כץ: הרי האמבולנס הגיע.

חיים כץ: אני מציע שיהיה תעריף של טיפול בבית – של הפרמדיק או של הרופא – מבלי פינוי.

חיים כץ: לא חייב שבגלל שהזמינו לקשישה או לקשיש אמבולנס, צריך לשלם את כל ה-400 שקלים.

חיים כץ: מה אומר מד"א?

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: אלי יפה, מגן דוד אדום.

חיים כץ: אני אומר קודם כול דבר אחד – אנחנו פה רואים נוכחות שממנה משתמע שמד"א מנסה פה להרוויח הרבה מאוד כסף.

חיים כץ: למה?

חיים כץ: מה זה נוגע לשאלה ששאלתי אותך עכשיו?

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: אני אענה.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: תענה למה ששאלתי אותך ואל תיתן פרשנות.

חיים כץ: ישראל אייכלר: אני באמצע רשות דיבור.

חיים כץ: אם אתה מוכן לענות האם מד"א מוכנה לעשות שני תעריפים.

חיים כץ: זו השאלה ששאל היושב-ראש.

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: יש כאן בעיה בשני תעריפים.

חיים כץ: הבעיה בשני תעריפים היא שחולה יגיד: "מויחל טויבס" לא רוצה להתפנות, אני רוצה לשלם את הזול.

חיים כץ: למרות שיש לי התקף-לב זה בסדר.

חיים כץ: אני אתפנה במונית, העיקר לא לשלם הרבה.

חיים כץ: לכן, הפרמדיק לא מורשה, הפרמדיק לא קובע, הפרמדיק יודע רק דבר אחד – רפואה.

חיים כץ: לכן, אם החולה צריך להתפנות, צריך לפנות אותו ואם ניתן את השיקול הזה לחולה, שיקול כלכלי - - - ישראל אייכלר: בקיצור, אתם לא מוכנים לזה, זאת התשובה לשאלתי, אני רוצה להמשיך.

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: נכון, מסיבה רפואית.

חיים כץ: תודה.

חיים כץ: ישראל אייכלר: בשם זכויות האדם והחולה אני רוצה לתת לחולה להגיד אני לא רוצה להתפנות, ולא לשלם על כך.

חיים כץ: לא מגיע לו עונש.

חיים כץ: זה שהוא לוקח סיכון, זו בעיה אחרת.

חיים כץ: יש פה סעיף נוסף – באמצעי תעבורה אוויריים.

חיים כץ: תאר לעצמך, אדם מעורב בתאונת דרכים אבל הוא האוטו הרביעי, הוא קיבל מכה ברגל, וצריך להעביר אותו מהצפון ל"הדסה" בירושלים.

חיים כץ: הוא יצטרך לשלם על טיסה דה-לוקס.

חיים כץ: אתה חושב שיטיסו אותו?

חיים כץ: ישראל אייכלר: כן.

חיים כץ: לא.

חיים כץ: ישראל אייכלר: למה לא?

חיים כץ: רחל אדטו: כי זה מוגבל.

חיים כץ: בסל התרופות האחרון הם הגבילו למי יש סמכות לאשר.

ישראל אייכלר: לא, אבל יחייבו אותו פרטי, הוא לא יקבל את זה מסל הבריאות.

ישראל אייכלר: הוא יצטרך לשלם על זה.

ישראל אייכלר: אלה שתי הסכנות שאני רואה פה, ואני חושב שהסעיף הזה צריך להיות ברור – שאדם, יש לו זכות לסירוב להתפנות, מבלי לשלם.

ישראל אייכלר: רחל אדטו: יש לי הערה נוספת לגבי הפרמדיקים.

ישראל אייכלר: אני לא הייתי רוצה להפיל אחריות על הפרמדיקים.

ישראל אייכלר: שלא ייווצר מצב שפרמדיק לא יהיה מכוסה, שאחר כך יבואו אליו בטענות אם יקרה משהו, בכך שהוא אמר ללכת.

ישראל אייכלר: ישראל אייכלר: אז שיחתום, כמו בבית-חולים.

ישראל אייכלר: רחל אדטו: חתימה לא שווה שום דבר.

ישראל אייכלר: צריכים לכסות את הפרמדיקים, הם עושים את העבודה שלהם.

ישראל אייכלר: הם אומרים: אני לא לוקח אחריות, אני לא רופא, אני רוצה את הבן אדם הזה בבית-חולים, שהרופא יחתום על השחרור.

ישראל אייכלר: כלומר, אסור ליצור סיטואציה שפרמדיק ימצא את עצמו יכול להיות נתבע.

ישראל אייכלר: אורי מקלב: למה בבית-חולים את מסכימה שהוא חותם והוא יכול ללכת הביתה, ושם לא?

רחל אדטו: זו הערתי.

רחל אדטו: שלא תיווצר סיטואציה שבה חושפים את הפרמדיקים לאיזושהי אפשרות של תביעה עתידית בעבור זה שהם נתונים לשיקול אם כן להתפנות או לא להתפנות.

רחל אדטו: הפרמדיק מבחינה זאת הוא אקס-טריטוריאלי לכל השיקולים האלה.

רחל אדטו: אסור להפיל עליו את האחריות על הדבר הזה.

רחל אדטו: היחיד שיכול להיות אחראי זה האדם עצמו, שאומר: אני כן הולך או לא הולך.

חיים כץ: כן, אבל פה מדובר על התשלום, לא מי הולך ומי לא הולך.

חיים כץ: השאלה היא אם הוא משלם או לא משלם.

רחל אדטו: לא, זה היה בקטע שהוא יקבל איזשהו טיפול קל בבית, הפרמדיק אומר: אתה הולך לבית-חולים, אני מחייב אותך ללכת לבית-חולים כי אני לא רוצה לקבל על עצמי אחריות.

רחל אדטו: בקטע הזה אני תומכת בפרמדיקים בכך שהם לא רוצים לקחת אחריות.

רחל אדטו: ישראל אייכלר: אחריות אישית.

רחל אדטו: אז שהחולה יחתום שהוא לוקח אחריות.

רחל אדטו: היו"ר חיים כץ: חבר הכנסת אריה אלדד.

אריה אלדד: יש רק היגיון אחד שמסביר למה אדם שהזעיקו עבורו אמבולנס והוא לא רוצה להתפנות, צריך לשלם, וזה ההיגיון של מי יכסה את הוצאות מד"א, אבל זה בשום פנים ואופן לא יכול לעניין לא את השולחן הזה ולא את החולים, ואסור שהדבר הזה יושת על החולה.

אריה אלדד: אדם שמסרב להתפנות באמבולנס, האוטונומיה שלו, זכותו כחולה, כאדם, לסרב להתפנות ואסור לחייב אותו בהוצאות על הדבר הזה.

אריה אלדד: המדינה תצטרך להחליט איך היא מכסה את ההוצאות של הארגון הזה שנקרא מד"א – להוסיף על תקציבו, לעבוד אחרת, אינני יודע – אבל זה לא יכול להיות שייך לכך שאנחנו נשית הוצאות על אדם שמסרב להתפנות.

אריה אלדד: באשר לאחריות אפשרית של הפרמדיק, הפרמדיק יכול להחתים את האדם שהוא מסרב להתפנות, וצריך לזכור גם שחלק מהאנשים יגידו להם: אני לא חותם לך על כלום, כי הוא לא רוצה לחתום.

אריה אלדד: אז הפרמדיק יכתוב בדו"ח: הצעתי לו לחתום, מסרב לחתום, וזה אמור להגן עליו לכל דבר ועניין.

אריה אלדד: הצעתי לו להתפנות, אמרתי לו שזה חשוב לבריאותו, הוא לא רוצה, זכותו לסרב.

חיים כץ: כמו רפורטים.

חיים כץ: רחל אדטו:

חיים כץ: האם אפשר לדעת מהם סדרי הגודל שמד"א יודעים על אנשים שמסרבים לפינוי?

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: עוד מעט.

חיים כץ: חבר הכנסת מיכאלי.

חיים כץ: אברהם מיכאלי: אדוני, בסעיף הזה אני רוצה שנבין מה אנחנו מתכוונים.

חיים כץ: כתוב בהגדרה של פינוי חירום, בשורה השנייה: וכן פינוי כאמור של נפטר.

חיים כץ: זה לא ברור לי.

חיים כץ: ישראל אייכלר: איזו סמכות יש למד"א לפנות נפטרים?

חיים כץ: אם הנפטר או המשפחה לא רוצים?

אברהם מיכאלי: שנית, מה שחברי אריה אלדד כרגע הסביר – אני אומר, זה נהוג בעולם, אבל יש שירותי חירום בעולם שהמדינה מממנת.

אברהם מיכאלי: זה שמגן דוד אדום הוא אחד משירותי החירום האלה, הוא אמור גם לקבל תקצוב מהמדינה באמצעות האגרה – מקובל עלי.

אברהם מיכאלי: לא יכול להיות שאדם שטופל במקום ולא פינו אותו – משלם.

אברהם מיכאלי: אדם שמסרב להתפנות, משלם.

אברהם מיכאלי: לא יכול להיות כי אז המדינה צריכה לקחת בחשבון – בשולחן אחר, כפי שחבר הכנסת אלדד אמר – לחשוב איך לכסות את החוב הזה.

אברהם מיכאלי: יש פה פגיעה באדם שהוא מסרב להתפנות, שמפנים אותו בכוח כדי לקחת ממנו אגרה.

אברהם מיכאלי: היו"ר חיים כץ: חברת הכנסת יוליה שמאלוב.

אברהם מיכאלי: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לספר שני סיפורים אישיים שנתקלתי בהם.

אברהם מיכאלי: סיפור אחד – חמותי נפטרה לפני כשלושה-ארבעה חודשים, הזמנו אמבולנס כדי לבדוק אם הכול בסדר.

אברהם מיכאלי: לצערנו הרב, היא כבר נפטרה, הם לא הצליחו להציל אותה והם שלחו לנו חשבון על סך 800 שקלים.

אברהם מיכאלי: כשבעלי שאל למה צריך לשלם, נאמר שלא עשו לה החייאה, ולכן צריך לשלם 800 שקלים על כך שאמבולנס הגיע.

אברהם מיכאלי: אנחנו מדברים על מרכז הרצלייה, לא גרים רחוק מאוד.

אריה אלדד: אתה לא יכול להכניס את זה ל-GPS ולהגיע.

אריה אלדד: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תלוי.

אריה אלדד: אמבולנסים יכולים כי אז משלמים על זה יותר.

אריה אלדד: אדוני היושב-ראש, בכל מקרה זה נראה לי קצת מוזר.

חיים כץ: למה אם מסיעים את המת משלמים 470, ואם לא מסיעים את המת משלמים 800 שקלים?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי זו היתה כביכול קריאת שווא.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אורי מקלב: הגיע "נתן".

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגיע טיפול נמרץ.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היו"ר חיים כץ: למה הזמנתם טיפול נמרץ לבן אדם מת?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אסביר לך, אדוני היושב-ראש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אל"ף, שאלתך אולי באמת במקום למרות שהיא קצת מצחיקה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היא היתה מטופלת על-ידי עובדת זרה 24 שעות ביממה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: העובדת הזרה רואה שהיא לא מתעוררת, דבר ראשון היא דופקת אצל השכן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: השכן מתעורר ב-4:00 בבוקר, מתקשר לטיפול נמרץ כי היא במצב של חוסר נשימה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול אותך שאלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נגיד שעוד לא הגענו מתחת לקו העוני, למרות שאנחנו כולנו לאט- לאט מתקרבים לשם, 800 שקלים למשפחה זה הרבה מאוד כסף.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בסופו של דבר מגיעים עיקולים כי הוא לא שילם, ואז מצרפים עוד ואז לוקחים את הטלוויזיה ואת הרהיטים, על מה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי חמותי אשמה שהיא מתה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם הייתי מכירה את החוק קודם, הייתי מתחננת שיעשו לה החייאה – תרשמו שעשיתם לה החייאה, ואז אתה לא משלם.

חיים כץ: זה מקרה א'.

חיים כץ: נעבור למקרה ב'.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני היושב-ראש, המקרה השני הוא עוד יותר מזעזע מאשר המקרה הראשון.

חיים כץ: הגעתי לקופת-חולים כללית לקנות תרופות.

חיים כץ: פתאום יושב בן אדם זקן והוא מאבד את צבע עורו, נהיה ירוק אדום כחול, ומתעלף.

חיים כץ: מתחילה פאניקה בקופת-חולים.

חיים כץ: רצים אליו, שמים עליו מים, ומישהו צועק – תזמינו אמבולנס.

חיים כץ: הבן אדם דובר רוסית, עולה מרוסיה.

חיים כץ: שמע "תזמינו אמבולנס", אמר לא צריך.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ממש כך.

חיים כץ: הבן אדם התעורר מעילפון - אני הייתי עדה – ואומר ברוסית "לא אמבולנס", ומתעלף פעם שנייה.

חיים כץ: אדוני היושב-ראש, אולי זה נשמע משעשע מה שאני מספרת, אבל זה מראה את הנקודה.

חיים כץ: קודם כול, שמגן דוד אדום עושה את העבודה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, אם הם היו עושים את העבודה, אולי הם לא היו בגירעון של 300 מיליון שקלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אריה אלדד: אדוני היושב-ראש, המצב הוא כל כך חמור, ששמעתי שגובים בשוק האפור הפסיקו לאיים במכות, ומאיימים בהבאת אמבולנס...

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני היושב-ראש, זה באמת מאוד משעשע וזה מאוד נחמד אבל אני רוצה להגיד שהבאתי לכם בכוונה שני מקרים שאני כחברת כנסת, כחלק מהציבור במדינת ישראל, נתקלתי בהם בעצמי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני חושבת שיש בכלל עיוות נוראי בכל מה שקשור למד"א במדינת ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש פה עיוות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כל החקיקה הזאת צריכה להיבדק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מבינה למה הם צריכים להיות מונופול, למה לא צריכים לפתוח את החירום לעוד חברות שעושות עבודה מצוינת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אברהם מיכאלי: יש, "הצולה".

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא יודעת על מי אתם מדברים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בכל מקרה, אני מבקשת, אדוני היושב-ראש – לא רק שלא צריך להעביר את ההצעה הזאת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ההצעה הזאת היא פגיעה קשה בחיים, פשוט בחיים של בני אדם, שיפחדו ומפחדים היום להזמין אמבולנס כי הם לא יכולים לעמוד – לא ב-400 שקלים ולא ב-600 שקלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל יש דבר נוסף שלא קשור כרגע להצעה הזאת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מדברת בכלל על תשלומים של אמבולנס.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היו"ר חיים כץ: יש עדכון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אומרת לי היועצת המשפטית שזה יכול להגיע גם ל-1,600 שקלים.

קריאה: תלוי במרחק.

קריאה: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בדיוק על זה אני מדברת.

קריאה: האם ידוע לך שאם אתה מזמין אמבולנס בפריפריה, אתה צריך לשלם פר מרחק?

קריאה: יש לי שאלה.

קריאה: מה אזרחי המדינה אשמים שמדינת ישראל לא בנתה יחידות אמבולנסיות או בתי-חולים?

קריאה: מה שזה אומר, שבפריפריה בטוח אתה חייב להיות בריא.

קריאה: אין לך כסף אבל בריא אתה חייב להיות, כי שם אתה בהחלט צריך לשלם.

קריאה: היו"ר חיים כץ: יש שם אוויר טוב, פחות תנועה...

קריאה: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לכן, אדוני היושב-ראש, אני מבקשת.

קריאה: אני לא שייכת לוועדת העבודה והרווחה.

חיים כץ: את לא היחידה שלא שייכת פה.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל אני הגעתי לכאן כי זה נושא מאוד מאוד חשוב.

חיים כץ: יש פה ניסיון להכניס איזשהו סעיף כזה.

חיים כץ: אולי בכלל הגיע הזמן שנעשה הצעה שאומרת שבן אדם שמזמין אמבולנס משתתף בכל מצב ב-80 שקלים, מקסימום 100 שקלים.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: למה 100 שקלים?

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נניח עבור דלק.

חיים כץ: הרי יש שם 10,000 מתנדבים.

חיים כץ: מה קורה, אני לא הבנתי.

חיים כץ: מה זה המצב הזה.

חיים כץ: אני רוצה לדבר על "הצולה" כי יושב-ראש סיעת ש"ס הזכיר אותם.

חיים כץ: יש גופים שעושים את העבודה הזאת בחינם, בהתנדבות, ואני לא מבינה מדוע במדינת ישראל - - - היו"ר חיים כץ: יש גם אנשים שמוכנים להיות חברי כנסת בהתנדבות, בלי לקבל שכר.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מוכנה, ואני אמיתית.

חיים כץ: אורי מקלב: יש כאלה שמשלמים כדי להיות חברי כנסת.

חיים כץ: הכנסת היא של כולם.

חיים כץ: המדינה צריכה להחליט.

חיים כץ: בינתיים זה גוף שמישהו צריך לשלם עבורו, אם אנחנו רוצים שיהיה אמבולנס.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם אינני טועה, המדינה מממנת בעשרות מיליוני שקלים את מד"א.

חיים כץ: לא אכפת לי שנתבדח, העיקר שלא תעביר את החוק.

חיים כץ: אני מבקשת אל"ף, שלא נעביר, ובי"ת, גם נבדוק בכלל את הצעת החוק של מד"א במדינת ישראל.

חיים כץ: אני רוצה לסיים ולומר שהמדינה מממנת בעשרות מיליוני שקלים את מד"א.

חיים כץ: המדינה משלמת.

חיים כץ: יש קופת-חולים.

חיים כץ: משלמים עבור קופת-חולים.

חיים כץ: אני לא מבינה למה אין הסדר אפילו שכל משפחה תשלם עוד חמישה שקלים עבור קופת-חולים שבה היא נמצאת, ובלבד שאנשים לא ישלמו עבור שירותי מד"א או כל שירותי הצלה – והכוונה היא בחירום.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: תודה.

חיים כץ: אדוני, בבקשה.

רענן אשתר: שלום, קוראים לי רענן, אני בעל חברת אמבולנסים פרטית.

רענן אשתר: רוב התשובה שלי תכוון לחברת הכנסת.

רענן אשתר: אני בעל חברת אמבולנסים פרטית.

רענן אשתר: יש לי שלוש ניידות טיפול נמרץ, שתיים פעילות, שישה אמבולנסים רגילים.

רענן אשתר: יש לי סניף בנתניה וסניף בחדרה.

רענן אשתר: מחיר ניידת טיפול נמרץ לנסיעה אצלנו הוא 550 שקלים.

רענן אשתר: מחיר אמבולנס לנסיעה אצלנו הוא 250 שקלים.

רענן אשתר: בסוף שנה אנחנו משלמים מס למדינת ישראל – מס חברות.

רענן אשתר: אנחנו משלמים כל חודש מע"מ.

רענן אשתר: אני מעסיק 42 עובדים.

רענן אשתר: היו"ר חיים כץ: לא ענית בינתיים לאף שאלה שנשאלה פה.

רענן אשתר: אם אני מתקשר, רואה מישהו מתמוטט.

רענן אשתר: רענן אשתר: החוק, בחברה פרטית, לפחות בחברה שלי – אדם שלא מתפנה, לא משלם.

רענן אשתר: היו"ר חיים כץ: אתה סופג את זה.

רענן אשתר: רענן אשתר: אני סופג את זה.

רענן אשתר: היו"ר חיים כץ: כמה פעמים בחודש קוראים לך ככה?

רענן אשתר: רענן אשתר: יש לנו קריאות שמסתיימות רק בהרמת חולה.

רענן אשתר: אנחנו נותנים שירות לחברות.

רענן אשתר: אדם נפל, לחץ על לחצן המצוקה, אנחנו מגיעים – סך הכול הוא נפל מהמיטה.

רענן אשתר: מרימים אותו חזרה למיטה, מכסים אותו, אומרים שלום וחוזרים הביתה, הוא לא משלם שום דבר - אנשים עם הליכון - יש לנו בין שלושה לארבעה כאלה בשבוע, אין לנו הרבה.

רענן אשתר: היו"ר חיים כץ: אתה יודע, אנחנו מדברים פה מהחיים.

רענן אשתר: שלי מבוגר ויש לו עובד זר.

רענן אשתר: העובד הזר התקשר ללחצן מצוקה – תמיד הגיע ולא היתה פעם אחת שלא לקחו אותו עם אמבולנס לבית-חולים.

רענן אשתר: רענן אשתר: השאלה את מי הזניקו.

רענן אשתר: היו"ר חיים כץ: לא היתה פעם אחת שלא לקחו אותו לבית-חולים.

רענן אשתר: זה לא מד"א.

רענן אשתר: רענן אשתר: חברות לחצנים מזניקות שירותים, חלקם הן קונות מחברות פרטיות וחלקם הן קונות ממד"א.

רענן אשתר: אני יכול להעיד אך ורק על החברה שלי.

רענן אשתר: אם אביך גר בחדרה או בנתניה ומקבל שירות.

רענן אשתר: ..

חיים כץ: לא, הוא גר ברמת גן, קרוב ל"ביילינסון".

חיים כץ: רענן אשתר: אז אנחנו ניסע עוד קצת.

חיים כץ: בעניין החוק רציתי לענות לגבי ה-100 שקלים.

חיים כץ: מגן דוד אדום נוסע ב-100 שקלים, הרבה נסיעות ב-100 שקלים.

חיים כץ: חולי דיאליזה בחדרה נוסעים ב-100 שקלים – כדי לשבור את אמבולנס חדרה.

חיים כץ: חולי דיאליזה נוסעים בנתניה ב-100 שקלים – כדי לשבור את אמבולנס נתניה.

חיים כץ: הם גם נוסעים מהבית ב-100 שקלים – כדי לשבור את אמבולנס נתניה וחדרה.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מי זה, אני לא הבנתי.

חיים כץ: רענן אשתר: מגן דוד אדום בישראל נוסע נסיעות ב-100 שקלים.

ישראל אייכלר: בכל הארץ או רק בנתניה?

ישראל אייכלר: רענן אשתר: רק בנתניה, יש לי פה - - - קריאות: - - - יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה הוא כועס, לא הבנתי.

ישראל אייכלר: רענן אשתר: למה אני כועס?

ישראל אייכלר: כי הם רוצים לרסק את החברה הפרטית כדי שהם יוכלו לחזור לגבות 800 שקלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, אז צריך לפתוח - - - רענן אשתר: חברת הכנסת שמאלוב, אם מעבירים את החוק הזה, החברות הפרטיות יכולות לסגור, אני יכול לשלוח 42 חבר'ה לקבל דמי אבטלה, ולצערי, בגלל שאני עצמאי אני לא זכאי לדמי אבטלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש בידי – מי שירצה לעיין אני אשאיר את זה, אמרו לי שאסור לי – מבצעים של מגן דוד אדום, נקודתיים, עם מחירים, חתומים עם לוגו של מד"א, אחראי מד"א.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הם לא יכולים להגיד שיש להם עלויות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם הם יכולים לנגח חברה פרטית ולנסוע ב-120 שקלים בעפולה, ולהציע מחירים חסרי תקדים באזור חדרה, ולחלק כרטיסי ביקור, 50% הנחה – נהג מד"א מחלק כרטיס ביקור – חבר'ה, הגזמנו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני משלם מע"מ.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היו"ר חיים כץ: תודה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מד"א.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אפילו יודעת איך זה נשמע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מבצע, פסח, חצי מחיר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רענן אשתר: זה בדיוק ככה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בדיוק בנוסח שאמרת עכשיו.

ד"ר אלי יפה: אני מבקש להשיב.

ד"ר אלי יפה: אלה לא נסיעות חירום.

ד"ר אלי יפה: כאשר יש נסיעה מוזמנת, ואני יכול להודיע לנהג "תבוא לשעה וחצי", העלויות הן אחרות לגמרי.

ד"ר אלי יפה: כאשר אני צריך לשלם למישהו שמונה שעות, תהיה בכוננות, אולי מישהו יתקשר, המחיר הוא אחר לגמרי.

חיים כץ: השאלה היא אחרת.

חיים כץ: נכון שאנחנו רק חברי כנסת.

חיים כץ: נשאלת השאלה אם אתה עושה מבצעים כאלה בערים שאין בהן אמבולנסים פרטיים.

חיים כץ: האם אתה עושה כאלה מבצעים?

חיים כץ: שחר יוניוב: חד-משמעי לא.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: סלח לי, אדוני.

חיים כץ: סיימתם, שמענו אתכם, הבנו.

חיים כץ: נשאלת השאלה האם אתה עושה מבצעים בערים שבהן אין, ואם כן תגיד לי באיזה ערים, תודיע לי איזה מבצעים אתה עושה ובאיזה מחירים.

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: מכיוון שאני לא יודע לענות, אני לא יכול לענות על דבר שאני לא יודע.

חיים כץ: אני יכול לומר כך – במקומות שיש נסיעות מוזמנות, אנחנו בהחלט מורידים את המחירים.

חיים כץ: עזוב.

חיים כץ: אתה שמעת מה הוא אמר?

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: שמעתי, אבל אני לא מקבל.

חיים כץ: זה בהחלט לא רק נתניה וחדרה.

חיים כץ: ממש לא נכון.

חיים כץ: אורי מקלב: יש עוד מקומות שבהם יש חברות פרטיות.

חיים כץ: קריאה: זה לא נכון, הרב מקלב.

חיים כץ: רענן אשתר: כבוד היושב-ראש, האם אני רשאי להעביר לו חומר?

חיים כץ: סלח לי, אדוני.

חיים כץ: תן לו לדבר.

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: שוב, זה בפירוש לא רק בנתניה חדרה, וזה אני יכול להבטיח.

חיים כץ: לתת מקום מדויק איפה כן ואיפה לא, בין המרחבים, אני גם מוכן לבדוק ולתת תשובה.

חיים כץ: אני אומר שוב – יש הבדל מאוד גדול בין נסיעה מוזמנת לנסיעת חירום מבחינת עלויות של ארגון חירום, ואני חושב שהדבר הזה ברור.

חיים כץ: הם יושבים במשרד שלהם, עם 42 נהגים – זה גוף לא קטן.

חיים כץ: האם יכול להיות שה-overhead שלו הרבה יותר מצומצם מאשר של מד"א?

חיים כץ: יכול להיות שהוא הרבה יותר יעיל.

חיים כץ: אתה חושב שהוא מקבל רק קריאות מוזמנות?

חיים כץ: הוא יושב ב- standby כמוך, מחכה לקריאה.

חיים כץ: הוא לא יושב סתם, ויש לו רק קריאות מוזמנות.

חיים כץ: הוא יושב בצוות חירום כמוך.

חיים כץ: השאלה הגדולה למה במקום שבו יש תחרות אתה מוריד מחיר, ובמקום שבו אין תחרות אתה לא מוריד מחיר.

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: קודם כול, אם הוא יושב בדיוק כמוני, כאשר עכשיו תהיה קריאה – ואין לו אמבולנס פנוי כי הוא יכול את האמבולנס שלו לשלוח להרים קשיש מהמיטה, ואין לו אמבולנס פנוי, הוא בונה על מד"א – כי מד"א תמיד יהיה חייב לבוא, על-פי חוק חייב לבוא.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: ואם אין לך אמבולנס פנוי?

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: אין דבר כזה שאין אמבולנס פנוי.

חיים כץ: אורי מקלב: מגיע אחרי חצי שעה, כמו שקורה הרבה.

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: אין דבר כזה.

חיים כץ: אנחנו יוצאים כמעט ל-600,000 קריאות בשנה.

אורי מקלב: מה זה קשור.

אורי מקלב: ד"ר אלי יפה: אין דבר כזה שאין אמבולנס פנוי.

אורי מקלב: יש לנו מערכת גיבוי על גיבוי על גיבוי.

אורי מקלב: העלויות בגלל זה הן יותר גבוהות, ולא כמו חברה פרטית.

אורי מקלב: אני לא מדבר על ה-overhead, אני מדבר על התפעול עצמו.

חיים כץ: כמה אחוז אתה ב-overhead?

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: אני לא יודע לומר לך, אבל שוב, גם את הנתון הזה אני מוכן לבדוק.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: אתה בא לפה ואתה מבקש כסף, ואני צריך לדעת כמה עלויות יש לך על overhead.

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: סליחה, לא ביקשתי כסף.

חיים כץ: אם זאת ישיבה של לבקש כסף אז בואו נתחיל מהתחלה.

חיים כץ: זה לא לבקש כסף?

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: הישיבה הזאת היא לא לבקש כסף.

חיים כץ: ישראל אייכלר: להוציא כסף מהאזרחים.

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: העלויות של ארגון חירום, שצריך לתת שירות במאה אחוזים – לא ב-20%, לא ב-30%, לא ב-99%- במאה אחוזים, הן עלויות אחרות מאשר חברה שלא מחויבת לכך.

חיים כץ: באיזה ערים בארץ יש לך תחרות?

חיים כץ: ד"ר אלי יפה: אני מניח שבכל הארץ.

חיים כץ: אורי מקלב: איזה תחרות יש לך בירושלים?

חיים כץ: קריאה: יש ערים שאין בהן חברות פרטיות?

חיים כץ: קריאה: כן.

חיים כץ: יוסי אמר: יוסי אמר, אני בעל חברה פרטית וחבר באיגוד האמבולנסים הפרטיים בישראל.

חיים כץ: איפה אתה נותן שירותים?

חיים כץ: יוסי אמר: באזור השפלה, אני מחזיק שבע ניידות.

חיים כץ: אנחנו רובנו יוצאי מגן דוד אדום, אנחנו אוהבים ומוקירים ומעריכים מאוד את מגן דוד אדום.

חיים כץ: לא באנו נגד.

חיים כץ: באנו לנסות להביא את מגן דוד למקום שהוא נמצא בו.

חיים כץ: מגן דוד הוא גוף חירום לאומי.

חיים כץ: במקום שיתעסקו עם הדברים הקטנים להחזיר חולים, תשמרו את הכסף שלכם לחירום.

חיים כץ: אתם מקבלים תקציב של 66 מיליון שקלים, מה אתם מתעסקים עם משהו לא לכם – באבטחות אירועים או כל מיני דברים כאלה, או לקחת את החולה חזרה הביתה, לנגח במקרה של החברה של החבר שלי עד אין-סוף, ולרדת עד 80 שקלים.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: אתה מדבר אלי, לא אליו.

חיים כץ: יוסי אמר: אם רוצים לתת הנחה, אני בעד.

חיים כץ: תנו הנחה כלל-ארצית, לא במקומות שיש לכם בעיה עם מתחרים.

חיים כץ: אתם רוצים להתחרות, תהפכו לחברה פרטית, בואו נתחרה, אנחנו "נכסח", אין בעיה.

חיים כץ: אבל אם אתם רוצים לתת הנחה לעם ישראל, תנו לכולם – בהרצלייה, בירוחם ובאילת.

חיים כץ: אתם רוצים לבוא לקראת האזרח, תבואו לקראת כולם.

חיים כץ: אזרחי ישראל שווים באשר הם.

חיים כץ: אתם לא יכולים לתת הנחה איפה שיש לכם בעיה של מתחרים.

חיים כץ: חוץ מזה, אנחנו לא מקבלים תקציב מהמדינה, אנחנו לוקחים חולים במחירים בין 30% ל-50% פחות ממד"א.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואתם רווחיים, נכון?

חיים כץ: בכסף.

חיים כץ: דבר אתי בכסף.

חיים כץ: אני לא מבין באחוזים.

חיים כץ: יוסי אמר:

חיים כץ: אם מד"א לוקח.

חיים כץ: ..

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: עזוב מד"א.

חיים כץ: כמה אתם לוקחים?

חיים כץ: יוסי אמר: המחירים שלנו נעים בין 150 שקלים ל-250 שקלים, 300 שקלים, נסיעת חירום.

חיים כץ: שחר יוניוב: כולל מע"מ.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: והם לא מקבלים אמבולנסים במתנה ובתרומות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הם קונים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יוסי אמר: בתעריף א', כבוד היושב-ראש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היו"ר חיים כץ: מה זה תעריף א'.

יוסי אמר: מד"א, יש לו תעריפון לפי קילומטרים.

יוסי אמר: התעריף הראשון הוא עד 20 קילומטר.

יוסי אמר: מ-21 קילומטרים אתה תשלם יותר, מ-31 תשלם יותר, מ-41 תשלם יותר.

יוסי אמר: היו"ר חיים כץ: אצלכם?

יוסי אמר: יוסי אמר: אותו דבר.

חיים כץ: זאת אומרת, אתם התאמתם את עצמכם לסולם של מד"א.

חיים כץ: קריאה: כן, אבל בהנחה.

חיים כץ: יוסי אמר: מד"א לא ביקש את ההנחה הזאת סתם.

חיים כץ: מד"א רצה להכשיר דבר שהוא כבר עושה אותו.

חיים כץ: יש לו הסכמים עם קופות-חולים.

חיים כץ: אני צריך ממך עזרה, אני מתקשר אליך.

חיים כץ: תוך כמה זמן אתה מגיע?

חיים כץ: רענן אשתר: רבע שעה.

חיים כץ: ואין לך אמבולנס.

חיים כץ: קריאה: יש לי את אמבולנס "שחר".

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: יש לו שבעה אמבולנסים.

רענן אשתר: אין לי אמבולנס, אני מזמין את מד"א.

חיים כץ: אתה פונה לחבר שלך?

חיים כץ: קריאה: כן.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: אבל הוא בא מנתניה.

חיים כץ: שולחים אותך לרמלה.

חיים כץ: רענן אשתר: אין לי אמבולנס, אני מזמין את מד"א, אבל אם זה הפוך הם לעולם לא יזמינו אותנו.

חיים כץ: הם יתנו לבן- אדם למות, או לחכות חצי שעה, שלושת-רבעי שעה שיבוא מעיר אחרת, למרות שבחדרה יש ניידת טיפול נמרץ מאושרת על-ידי משרד הבריאות.

חיים כץ: ברחוב ירושלים בחדרה, איפה שנמצא המשרד שלי, הגיעה לעשות החייאה ניידת טיפול נמרץ מהעיר נתניה – אני יכול להביא שם, שם משפחה וכתובת של הבן אדם – הבן אדם איבד את ההכרה.

חיים כץ: אנחנו ראינו פתאום שהגיעה ניידת טיפול נמרץ מנתניה, עלינו עם האמבולנס של מד"א למקום, והתברר שהיתה שם החייאה.

חיים כץ: הבן אדם נפטר.

חיים כץ: מעבר לכביש היתה ניידת טיפול נמרץ פנויה של אמבולנס חדרה, עם רופא, פרמדיק ונהג – מאושרת על-ידי משרד הבריאות.

חיים כץ: מד"א לא העיז להרים אלינו טלפון, "תעזרו לנו".

חיים כץ: לכל הפיגועים באזור חדרה, אמבולנס חדרה הגיע.

חיים כץ: לפיגוע ב"ארמון דוד" ראשונים, לפיגוע בצומת כרכור ראשונים, לפיגוע בפיצה ראשונים.

חיים כץ: לא גבינו כסף מאף אחד.

חיים כץ: אנחנו מוכנים, ואני מוכן לפקסס ליושב-ראש הוועדה את המכתב ששלחתי במלחמת לבנון השנייה.

חיים כץ: אנחנו כתבנו להם שאנחנו מעמידים לרשותם את הצוותים ואת האמבולנסים שלנו.

חיים כץ: מעולם לא היתה פנייה.

חיים כץ: אני חתום במשרד הבריאות על רשיון ניידת טיפול נמרץ שלי, שאם יש לי נסיעה עודפת אני חייב להעביר אותה למד"א.

חיים כץ: ההיפך לא קורה.

חיים כץ: יכול להיות גם שהיינו מצילים חיים.

יוסי אמר: מה שאני רוצה להגיד, כבוד היושב-ראש, שבעצם אם מד"א, כגוף לאומי, יש לו בעיה, וכמו שאומר חברי אלי יפה, שהם גוף ב-standby כל הזמן, אל תפקירו את עצמכם ל-standby הזה.

יוסי אמר: תישארו כל הזמן ב-standby, אל תתעסקו עם העברות חולי דיאליזה ותורידו אותם במחירים של אפס כדי לשבור חברה אחרת.

יוסי אמר: אל תתעסקו בהנחות שאתם לא צריכים לתת.

יוסי אמר: תשמרו על התקציב שיש לכם, שלא יהיה גירעון גדול יותר, שאני כאזרח לא אשלם יותר מסים.

יוסי אמר: תשמרו על מה שיש.

חיים כץ: מה יקרה אתך אם הוא לא יתחרה בך?

חיים כץ: לכמה תעלה את המחיר תוך שבועיים?

חיים כץ: יוסי אמר: אני לא אעלה את המחיר.

חיים כץ: למה שלא תעלה?

חיים כץ: יוסי אמר: למה שאני אעלה?

חיים כץ: קריאה: גם היום הוא לא מעלה.

חיים כץ: הוא לא מעלה כי הוא מתחרה בו.

חיים כץ: שחר יוניוב: יש מתחרים פרטיים.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז תפתח את השוק שיהיו עוד מתחרים.

רענן אשתר: אנחנו מתחרים בין עצמנו.

רענן אשתר: יש מאה חברות.

רענן אשתר: רחל אדטו: מה עמדת משרד הבריאות בכל הסיפור הזה?

חיים כץ: עוד מעט נשמע.

חיים כץ: יוסי אמר: יש כמה דברים שעלו פה.

חיים כץ: חברת הכנסת אמרה לגבי ניידות טיפול נמרץ שהיא שילמה 800 שקלים.

חיים כץ: נכון שהיא שילמה 800 שקלים – הגיע צוות של ניידת טיפול נמרץ, של מגן דוד, שכלל פרמדיק, רופא, חובש, היה על מה לשלם.

חיים כץ: לא בגלל שלא עשו החייאה.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אומרת לך מה קיבלתי.

חיים כץ: זה מה שכתוב.

חיים כץ: יוסי אמר: אגיד לך למה לא קיבלת החזר.

חיים כץ: אם היו עושים החייאה, והיה רשום שעשו החייאה, היית מקבלת החזר מקופת-חולים.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נכון, זה מה שאמרתי.

חיים כץ: משרד הבריאות, מה יש לך להגיד על כל מה ששמענו פה עכשיו?

חיים כץ: מירי כהן: חברת הכנסת שמאלוב, מה שציינת בסוגיה של הנפטר, זאת לא סוגיה של מד"א, זאת שאלה של החזר מקופת-חולים.

חיים כץ: לא, זה לא מעניין.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה לא מעניין את האזרח, אני מצטערת להגיד לך.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: זה לא מעניין.

חיים כץ: מעניין אותי מה שנאמר על התחרות מול החברות הפרטיות בריסוק החברות, בערים שבהן אין תחרות מה המחירים, האם אתם עושים מבצעי הנחה, למה אתם מסיעים אנשים חזרה מבית-חולים, למה אתם לא נותנים לחברות פרטיות, למה אתם לא הופכים להיות מין יחידת כוננות, ואתם הולכים להיות חברת נסיעות.

חיים כץ: רחל אדטו: דרך אגב, זאת הצעה ממשלתית?

חיים כץ: כן.

חיים כץ: למה מד"א הופכת להיות חברת נסיעות ולא חברת חירום לאומית להסעות, והיא מתחרה כדי לרסק.

חיים כץ: זה מה שאני רוצה לדעת.

חיים כץ: מירי כהן: מד"א זה גוף חירום לאומי, זה התפקיד שלו.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: אז למה הוא מסיע חזרה אנשים מבית-חולים?

חיים כץ: מירי כהן: והשירותים שלו, כל פינויי החירום, מוסדרים בחוק, בצו האגרות, בתקנות.

חיים כץ: זה כבר מוסדר, זה אפילו לא נושא הדיון, הדיון הוא בעצם הדברים האחרים שלא מוסדרים, והתעריף הוא אחר.

חיים כץ: מבחינת התעריף, יש קריטריונים כפי שאמרנו – לניידת טיפול נמרץ יש מחיר אחד – וגם בסוגיה של אמבולנס לבן, המחיר נגזר לפי המרחק.

חיים כץ: אני שאלתי אותך שאלות, ואת לא עונה למה שאני שואל אותך.

חיים כץ: מירי כהן: אתה רוצה שאתייחס גם למה שהם אמרו?

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: לא.

חיים כץ: אני רוצה שתעני למה ששאלתי אותך.

חיים כץ: מירי כהן: בפינויי חירום, מד"א מפנה את כולם בתעריפים מסוימים.

חיים כץ: בפינויי לא חירום אנחנו מאפשרים למגן דוד אדום וגם לא למגן דוד אדום – ואם נאמרה טענה שיש פה מונופול, אז אין פה מונופול כי משרד הבריאות נותן את הרישוי לכל החברות הללו לעבוד.

חיים כץ: לכן, אנחנו מאוד מעודדים אותם, אנחנו מאוד רוצים אותם וגם מעודדים את התחרות, וזה חלק מהתחרות.

חיים כץ: גם התחרות בינם לבין עצמם וגם התחרות עם מגן דוד אדום – יש תחרות, והשוק הזה פתוח לכולם, וזה מה שאנחנו רוצים.

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז אין שירותי חירום במדינת ישראל?

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: את מוכנה להירגע?

חיים כץ: יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מבינה את הדבר הזה.

חיים כץ: אין שירותי חירום למדינת ישראל.

חיים כץ: מירי כהן: לצערנו, כפי שצוין פה, נאמר על-ידי מספר חברי כנסת, מגן דוד אדום גובה תשלום עבור השירותים שלו, כלומר הוא צריך לכלכל את מעשיו מההכנסות שלו, ולוואי שהוא לא היה צריך.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: את יודעת לענות למה שאני שואל אותך?

חיים כץ: מירי כהן: כן, אני אומרת:

חיים כץ: חלק - - -

חיים כץ: את לא עונה למה שאני שואל אותך.

חיים כץ: למה אתם מסיעים נוסעים מבית-החולים הביתה?

חיים כץ: מירי כהן: למה מאפשרים למד"א - - -

חיים כץ: לנסוע מבית-חולים הביתה.

חיים כץ: מירי כהן: מאפשרים לו כי כפי שאמרנו, יש תחרות משני הכיוונים.

חיים כץ: למה אתם מאפשרים לו?

חיים כץ: מירי כהן: אני אומרת, כי - - -

חיים כץ: מד"א זה גוף חירום שמסיע חולים, לא חברת הסעות.

חיים כץ: מירי כהן: אז אני מסבירה.

חיים כץ: בגלל המבנה של מד"א שהוא צריך לחיות מהכנסות שלו, הוא לא מתוקצב על-ידי המדינה.

חיים כץ: הוא מקבל תקציב מסוים מהמדינה שזה פחות מ-10% מהוצאות שלו.

חיים כץ: פחות מ-10%, וזה לא תקציב ישיר, כי אחרת הוא לא יכול לשרוד.

חיים כץ: הוא מתחרה במחיר של החברות הפרטיות בהסעה מבית-החולים הביתה?

חיים כץ: מירי כהן: לא החירום.

חיים כץ: כן.

חיים כץ: מתחרה?

חיים כץ: מירי כהן: כן.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: אז למה בחירום הוא לא יכול?

חיים כץ: מירי כהן: בחירום יש לו אגרות, אנחנו לא מאפשרים לו.

חיים כץ: המדינה לא מאפשרת לו.

חיים כץ: המדינה אומרת: באגרות אתם לא יכולים.

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: תקבעו לו מחירי תקרה.

חיים כץ: תקבעו לו במכירה בכל הארץ, לא רק בחדרה, נתניה.

חיים כץ: תגידו: הוא לוקח 200; מד"א – בגלל שהוא חירום – ייקח 300, אבל לא 700 ו-800.

חיים כץ: מירי כהן: את התעריפים אנחנו קובעים, לא מגן דוד אדום בחירום.

חיים כץ: זה המדינה קובעת.

חיים כץ: את לא מקשיבה.

חיים כץ: את נעולה ואומרת מה שאת רוצה.

חיים כץ: שאלתי אותך – בגלל שאתם קובעים את המחירים, למה אתם לא קובעים לו תקרה, שתהיה 15% מעל מה שהם לוקחים, למה כפול?

חיים כץ: מירי כהן: בחירום?

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: כן, בחירום.

חיים כץ: את זה אני נותן לך חומר למחשבה.

חיים כץ: תם ולא נשלם.

חיים כץ: מירי כהן: אפשר לענות?

חיים כץ: היו"ר חיים כץ: לא.

חיים כץ: אני לא רוצה שתשלפי.

חיים כץ: את נראית לי בחורה רצינית.

חיים כץ: תלכי הביתה, תכיני שיעורי-בית, תבואי עם נתונים מספריים, תבואי מוכנה ותתני תשובות.

חיים כץ: תודה רבה, הישיבה נעולה.