הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 18, פרוטוקול מספר 63, 2010-07-19 00:00

דני דנון: אני פותח את הישיבה של הוועדה לזכויות הילד בנושא מצבם של הילדים בכפר השילוח.

דני דנון: אני שמח מאוד שהגיעו לדיון היום בבוקר נציגים גם של האוכלוסייה היהודית וגם של האוכלוסייה הערבית בכפר השילוח, ונציגים של כל משרדי הממשלה והעירייה שמטפלים בילדים.

דני דנון: הסיור הזה הוא המשך, בעקבות סיור שערכנו במקום ונערך מפגש בלתי פורמלי עם דהוד, ועם נציגים נוספים, והזמנו אתכם לכנסת לבוא ולראות באמת איך אנחנו עוזרים לילדים בכפר השילוח.

דני דנון: אני רוצה להגיד כמה נקודות.

דני דנון: ברור לנו שאנחנו לא חיים בעולם אחר.

דני דנון: יש כרגע עניין של צווי הריסה, גם נגד בית אחד, בית יהונתן, ונגד בתים רבים של ערבים, שזה יוצר מתיחות רבה ויוצר לחץ על הילדים שגרים בבתים.

דני דנון: ממה שאני יודע, צווי ההריסה עברו כבר את כל הערכאות המשפטיות ובעצם זה יכול להיות התראה של ימים או שבועות עד שיבצעו אותם.

דני דנון: גם לנושא הזה נתייחס ונשמע מבחינת השירות הפסיכולוגי, אם בכלל נעשית עבודה בנושא, אם נעשית עבודה גם עם ילדים יהודים, ילדים ערבים, מה בכלל קורה בנושא הזה.

דני דנון: הדבר השני זה הנושא המהותי של השקעה בילדים, בתשתיות.

דני דנון: מסיור שאני ערכתי במקום ראיתי שכמעט אין תשתיות עבור ילדים בכפר השילוח.

דני דנון: לא ליהודים ולא לערבים.

דני דנון: כשאני מדבר על תשתיות, אני מדבר על גני משחקים, אני מדבר על מקומות לטייל בהם, מתנ"ס.

דני דנון: פה אני רוצה לשמוע מעיריית ירושלים מה קורה, אם יש תכניות בנייה, בפועל איך מצמצמים את המצב הזה.

דני דנון: אם היום אנחנו משווים את הילדים שגרים בכפר השילוח לילדים שגרים בערים אחרות במדינת ישראל, אי אפשר להשוות בין המצב הזה, כאשר ברור לי שגם זה תורם לדברים אחרים.

דני דנון: יש פה קציני ביטחון, מיכאל ואחרים, דיברנו על הנושאים הביטחוניים, לדעתי גם ילדים שאין להם מקום לשחק בו כדורגל, או אין להם מתנ"ס או חוגים, אז חלקם, לא כולם, מוצאים את עצמם גם זורקים אבנים אחרי הצהריים.

דני דנון: ועל זה דהוד דיבר, הוא טען שהמשטרה מעלילה דברים על ילדים, המשטרה טוענת שיש זריקות אבנים, הטענה שלי היא שאם אנחנו נדאג היום ונתקדם בנושא של תשתיות , בנושא של תעסוקה בשעות הפנאי לילדים, זה יפתור הרבה מאוד מהבעיות.

דני דנון: אז אני רוצה לבקש קודם כל מנציג העירייה שנמצא פה, מי נמצא פה מעיריית ירושלים?

קריאה: אנחנו שלושה מעיריית ירושלים.

דני דנון: אז תחליטו מי מביניכן רוצה להתחיל, לגבי המצב ש---

רות מטות: שתינו מהרווחה, אביר שקיראת היא פקידת סעד לחוק נוער, היא נציגה של לשכת סילוואן, ואני אדבר קצת יותר על התכניות שלנו לפיתוח.

דני דנון: כאשר הדגש הוא על ילדים, בבקשה.

אביר שקיראת: אני עובדת גם בלשכת הרווחה, כששכונת סילוואן היא אחת השכונות שאנחנו מטפלים ברווחה.

אביר שקיראת: מספר התושבים בשכונה 9,900 תושבים, מהם מוכרים לשירותי הרווחה 163 משפחות.

אביר שקיראת: ילדים מתחת לגיל 18, 601 ילדים.

אביר שקיראת: רוב המשפחות מוכרות ללשכה על תפקוד לקוי, בעיות ילד ונוער, בעיות כלכליות, התמכרויות והזנחה.

אביר שקיראת: מספר הילדים שמקבלים את השירותים בלשכה...

אביר שקיראת: וכן אנחנו רואים את הפער הגדול בין מספר הילדים המוכרים ללשכה לבין מספר הילדים שמקבלים את השירותים, למרות שעשרות הילדים שזקוקים וצריכים לקבל את השירות.

דני דנון: יש לכם משרד?

אביר שקיראת: יש לנו משרד, ברחוב אספהני, הרחוב הזה קרוב לעיר העתיקה.

אביר שקיראת: אנחנו מסבירים את הפער הזה, לגבי השירותים החברתיים לילדים לשכונה, כמעט אין שירותים, אין מסגרות טיפוליות, אין טיפת חלב, אין גנים ציבוריים ואין גנים לילדים.

דני דנון: תרחיבי בנושא של הגנים, זה נושא שאני רוצה לדעת יותר.

אביר שקיראת: אין מעונות יום, אין מעונות---

דני דנון: אנחנו לא מדברים כרגע על גני המשחקים, על זה תיכף נשמע, מה יש ומה אין, לגבי מסגרות חינוכיות.

אביר שקיראת: אין מסגרות טיפוליות בשכונה, אין מעונות יום.

דני דנון: מה זאת אומרת אין?

דני דנון: את אמא לילדים?

דני דנון: אם יש אמא לשלושה ילדים, מה היא עושה עם הילדים?

אביר שקיראת: אנחנו מפנים אותם למעונות היום שנמצאים במקומות אחרים.

רותי מטות: אני רוצה להבהיר.

רותי מטות: אגף הרווחה מפתח שירותים, אלא שמאחר ויש בעיות של תשתיות בתוך השכונה, אין לנו איך, גם אם אנחנו רוצים להקים מסגרות, מעונות יום, מעונות רב תכליתיים, שיש לנו לאוכלוסייה של מזרח ירושלים, שפיתחנו, אין לנו אפשרות לעשות את זה בתוך השכונה.

רותי מטות: לכן אנחנו מוציאים את הילדים, אי אפשר להוציא את כל הילדים שזקוקים, את חלקם אנחנו מוציאים, 70 ילדים מקבלים שירותים מחוץ לשכונה, שירותים שמיועדים לילדים ערביים במזרח ירושלים.

דני דנון: ואיך הם מוסעים?

דני דנון: בהסעות?

רותי מטות: כן.

דני דנון: פרטיות?

רותי מטות: שלנו, של הרווחה.

דני דנון: וכדי לסבר קצת את האוזן, איפה המעונות שאתם פותחים?

אביר שקיראת: בהתחלת השנה אנחנו---

רותי מטות: למשל מעון רב תכליתי בג'בל מוכבר, לא בתוך השכונה.

דני דנון: זה רחוק יחסית.

רותי מטות: זה עלות שהרווחה בעצם צריכה לשאת בה.

דני דנון: כמה זמן נסיעה לכל כיוון?

אביר שקיראת: רבע שעה, עשרים דקות.

אביר שקיראת: לא רק בג'בל מוכבר או בסילוואן, זה גם בשכונות כמו ראס אל עמוד, אבו טור, שהיא לוקחת מכל השכונה למעון הזה.

אביר שקיראת: בהתחלת השנה אנחנו מועמדים לפתוח מועדונית טיפולית בשכונה, זה בבית ספר היסודי בסילוואן.

דני דנון: עד גיל בית ספר אין שום מסגרת?

אביר שקיראת: אין מסגרות.

דני דנון: מכיתה א' יש?

רותי מטות: ילדים מגיל 6 עד 8, צפויה להיפתח ב-1 לספטמבר מועדונית טיפולית חדשה, היחידה בעצם שתהיה בסילוואן ואנחנו מתכוונים לפתוח עוד מועדוניות ביתיות.

רותי מטות: אני לא יודעת אם אתם יודעים מה זה, זה כמו משפחתון, רק לילדים, בבתים, במשפחות, כחמישה-שישה ילדים בכל מועדונית ביתית כזו.

רותי מטות: אנחנו מתכוונים לפתוח בשנה הבאה מועדוניות ביתיות כאלה, אם יהיו משפחות שיסכימו לעשות מועדונית כזאת.

רותי מטות: שוב, הכל בעיה של תשתיות.

דני דנון: מבחינת תשתיות, מבחינת העירייה, יש הקצאת קרקע למבני ציבור, יש רזרבות שתחומות לצורך העניין?

רותי מטות: אנחנו מדברים מבחינת הרווחה, לא מבחינת מערכת החינוך.

רותי מטות: יש פה נציגים של מערכת החינוך בעירייה.

רותי מטות: לא ידוע לנו על הקצאה של קרקע ויש לנו קושי רב מאוד... אין גם מקום, זה לא שיש מקום פיזי לפתח שם.

אביר שקיראת: אנחנו ממש בצפיפות רבה.

דני דנון: אם תוכלי להרחיב לגבי גני המשחקים, מה ילד עושה אחרי הצהריים?

אביר שקיראת: רובם הולכים לגן הפעמון.

אביר שקיראת: אני שומעת מהמשפחות שרוב הילדים הולכים לגן הפעמון, או כמו שאמרת, שמתווכחים עם החיילים והמשטרה.

אביר שקיראת: אבל רובם משחקים בגנים שמחוץ לשכונה, והגן הכי קרוב להם הוא גן הפעמון.

דני דנון: זה גם רחוק יחסית.

אביר שקיראת: כן, אבל לרוב המשפחות אין מקום אחר.

אביר שקיראת: אני שומעת מהמשפחות שכולן הולכים לשם.

דני דנון: אבל אם יש לך ילד בן 5 או ילד בן 4, שרוצה אחרי הצהריים ללכת לשחק, אין לך מתקן שאתה הולך אליו.

דני דנון: אתה חייב להיות מוסע לשם.

אביר שקיראת: ---לא רק למעונות יום, גם יש לנו ילדים שנמצאים בסיכון שאנחנו מפנים אותם וסוגרים אותם בפנימיות.

אביר שקיראת: יש ילדים אצלי, 21 ילדים, שהם מסודרים בפנימיות מחוץ לשכונה, בירושלים, בצו בית משפט לחוק הנוער.

אביר שקיראת: הילדים באים ממשפחות עניות, התמכרויות, בהזנחה קשה ביותר לילדים.

אביר שקיראת: הצפיפות בבתים זה גם מעלה את רמת הבעיות והעבריינות בין בני הנוער.

אביר שקיראת: יש גם בעיות בקשר לבני הזוג.

אביר שקיראת: יש התרשמות של פסיכולוג מהשירות הפסיכולוגי, קוראים לו עלם סרור, שהתרשם בילדים בשכונה על המצב הרגשי וההתנהגותי הקשה, בעת הריסת הבתים בשכונה.

אביר שקיראת: מההתרשמות שלו עולה שיש בעיות התנהגות שלהם---

דני דנון: מתי היתה ההריסה האחרונה?

אביר שקיראת: אני לא יודעת, אולי נדע מההורים שבאו גם מהיישוב שם, שהם יכולים לענות.

דני דנון: אני אשמח לשמוע מהנציגים.

רותי מטות: אני רק רוצה לפני כן להוסיף.

רותי מטות: אני לא יודעת אם שמעתם על תכנית שמידט.

רותי מטות: היתה אחת המחשבות של תכנית שמידט לגיל הרך דווקא, אם להכניס את זה לשכונת סילוואן, ושוב ההחלטה היתה שלא להכניס לשכונת סילוואן בגלל הקושי במבנים, בתשתיות.

רותי מטות: אין כאן מקום לשכור.

רותי מטות: זאת אומרת שירותי הרווחה שוכרים מבנים כדי לעשות שם שירותים, וגם מבנים לשכירה אין.

רותי מטות: גם בעיות של בתי ספר וגנים, שלפעמים אנחנו בתוך המבנים האלה עושים בשעות אחרי הצהריים או הערב, יכולים להשתמש כמועדוניות או כשירותים שונים.

רותי מטות: דבר נוסף שאני רוצה לציין זה שיש בעייתיות בשיתופי פעולה עם גורמים שונים בתוך השכונה.

רותי מטות: כלומר חלק מהבעיות הן גם בנושאים של שיתופי פעולה.

רותי מטות: יש קושי לעבוד עם גורמים שונים ולכן זה נדבך נוסף בתוך הקושי שבשכונה הזאת.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לשמוע מהנציגים של תושבים, בייחוד אם מישהו פה הורה לילדים, מבחינת הרגשות שלכם, וגם אם היו הריסות בתים לאחרונה, אם מישהו דיבר עם הילדים לפני זה, אם היתה פעולה חינוכית הסברתית.

פח'רי אבו דיאב: משכונת אל בוסתן סילוואן, ויושב ראש ועד שכונת סילוואן וגם אב, וגם ההריסה מחפפת מעל הבית שלי וגם אחד שסבל כל כך הרבה מ---

דני דנון: יש לך בית שנמצא בגן, אחד מה-23 בתים שאמורים להיהרס?

פח'רי אבו דיאב: לצערי הרב.

פח'רי אבו דיאב: אני אתחיל מדבר קטן.

פח'רי אבו דיאב: אנחנו כאן מדברים על סילוואן ולא על כפר השילוח.

פח'רי אבו דיאב: אנחנו יודעים שזה סילוואן, אלפי שנים קוראים לזה סילוואן וזה לא כפר השילוח.

דני דנון: לא נפתור את זה היום פה.

פח'רי אבו דיאב: דבר שני, אם אני רוצה לדבר על העניין של...

פח'רי אבו דיאב: אפשר לדבר בערבית, או רק בעברית?

דני דנון: האמת, אני יודע קצת ערבית, אבל אני מעדיף שתדבר בעברית, שהדברים יהיו רשומים לפרוטוקול.

פח'רי אבו דיאב: כאן לא באתי לדבר, לא פוליטיקה, אלא ממש על הסבל.

פח'רי אבו דיאב: אנחנו, האמת, רואים שהסבל זה ממש מדיניות של הזנחה של 40 או יותר מ-40 שנה.

פח'רי אבו דיאב: ממש מדיניות של הזנחה ומדיניות של הסבל.

פח'רי אבו דיאב: קודם כל אני אדבר על הבתים.

פח'רי אבו דיאב: אנשים שהם סובלים, לא רק האנשים שהבתים שלהם נהרסו.

פח'רי אבו דיאב: הם כן סובלים, אבל אנשים שכבר כמה שנים העירייה מאיימת עליהם להרוס את הבתים, אז הם ממש חרדים כל יום, 24 שעות בפחד, ועתיד שחור, שממש מחר או מחרתיים הבולדוזרים הולכים לבוא, וזה מבחינה נפשית, מבחינה פסיכולוגית, הילדים שלנו ממש...

פח'רי אבו דיאב: עד עכשיו עיריית ירושלים הצליחה להרוס אותנו מבחינה נפשית לפני שתהרוס לנו את הבתים.

פח'רי אבו דיאב: הבית האחרון שנהרס ממש קרוב לסילוואן, זה רק לפני שבוע, נהרסו שישה בתים.

פח'רי אבו דיאב: הבעיה שהבתים הולכים להיהרס, לכל אחד מאיתנו יש בעיות, כשהוא הולך הביתה, עם אשתו והילדים הוא שותה כוס קפה ונח, אנחנו כשהולכים הביתה, כשאני נכנס לבית אני יודע שעצם הבעיה היא שגם הבית שלי הולך להיהרס.

פח'רי אבו דיאב: כשאני נכנס לבית שלי, לחדר השינה, למטבח, אני מסתכל על הקירות, על מפעל החיים שלי, יודע שמחר או מחרתיים הילדים שלי וגם הנכדים שלי הולכים להיות חסרי בית והומלסים ולא יהיה להם בית.

פח'רי אבו דיאב: הסבל הזה, אם אני אדבר עליו, צריך לא רק שעה, יכול להיות שצריך ימים או חודשים.

פח'רי אבו דיאב: הסבל הזה...

פח'רי אבו דיאב: אנחנו עכשיו בקיץ, וכל המשפחות הולכות לחופשות, הילדים של סילוואן מפחדים ללכת, שכולם חוששים שכשהם יחזרו הביתה לא ימצאו בית.

פח'רי אבו דיאב: יכול להיות שהבולדוזרים של עיריית ירושלים יהרסו לנו את הבית כשאנחנו בחוץ.

פח'רי אבו דיאב: יש לנו ילדים, אני תיכף אתן לכם סיפור על אחד מתושבי סילוואן, הילדים של סילוואן.

פח'רי אבו דיאב: הסבל שלנו מתמשך כל כך הרבה ונוראי, אפילו הילדים שלנו, ממש בלילה, יש להם סיוטים, לא ישנים, יש אפילו שהם מרטיבים בלילה אחרי שכבר הרבה שנים הדבר הזה לא היה להם.

פח'רי אבו דיאב: יש לנו ילד, קוראים לו מוחמד דוודי, בן 8 שנים, בשכונת הבוסתן.

פח'רי אבו דיאב: לפי המורים שלו זה הבן אדם שהיה כל כך ממש, המוח שלו הרבה שנים קדימה מהגוף או מהשנים שלו.

פח'רי אבו דיאב: היה מאוד חכם, היה מאוד מאוד טוב, אפילו המורה שלו היה אומר, לפעמים לפני שאני אשאל שאלה הוא היה יודע מה התשובה.

פח'רי אבו דיאב: אחר כך נפילה דרסטית והמורה ידע מה קורה בסילוואן ובשכונת הבוסתן, אז הוא אמר, אני רוצה לפחות לעזור לו בשיעורי הבית שלו.

פח'רי אבו דיאב: הוא אומר, יום אחד ניסיתי, אחרי שהילדים הלכו להשאיר אותו ולעזור לו, פתחתי את התיק שלו, לא ראיתי, לא ספרים ולא כלום, ראיתי רק משחקים.

פח'רי אבו דיאב: אז הוא בכה והלך.

פח'רי אבו דיאב: הלכתי להורים שלו, ואני הייתי איתו, אז אמא שאלה את הילד, הוא אמר, אני שמעתי, את ואבא שלי אמרתם שעיריית ירושלים והמשטרה באים להרוס לנו את הבית, וחששתי, פחדתי שיהרסו לי את המשחקים שלי.

פח'רי אבו דיאב: האמת, לפני שבוע, הילדים שלנו, ממש כולם, אם תשאל אותם שאלה אחת, יגידו לך 'המשטרה באה'.

פח'רי אבו דיאב: אם תלך עכשיו או תשלח משלחת לשכונת סילוואן, או לבוסתן במיוחד, תדפוק על הדלת שם, אף אחד לא יפתח לך את הדלת, עד שהילדים יקפצו יראו מי בא, שכולם אומרים, או המשטרה מגיעה, או צווי ההריסה או הבולדוזרים בדרך.

פח'רי אבו דיאב: אנחנו חיים בסיוט נוראי.

פח'רי אבו דיאב: ומה שגם מחמיר, שגם המשטרה, שנמצאת כאן, בשעה 3:00 בבוקר, בשעות הבוקר המוקדמות, עוצרים ילדים בגיל 9 ו-10 ו-11 שנים, לוקחים אותו מהמיטה שלו וחוקרים אותו.

פח'רי אבו דיאב: בן 9, 10 או 11.

פח'רי אבו דיאב: אפילו משהו מוזר יותר, שבתי המשפט בישראל נותנים לילד בן 11 או בן 10 או בן 12 הרחקה של שבועיים, או חודשיים, או משהו, מתוך הבית שלו, או מעצר בית.

פח'רי אבו דיאב: יש לי שכן שקיבל מעצר בית לבן שלו, שבועיים, שעד היום, נגמרו השבועיים, הוא לא מבין מה זה מעצר הבית.

פח'רי אבו דיאב: אז אם העונש, צריך שהילד יבין מה הוא עשה והוא לא מבין מה זה העונש ולא מבין מה זה הרחקה או מעצר בית.

פח'רי אבו דיאב: יש לנו הרבה הרבה בעיות.

דני דנון: אני רוצה לשאול אותך לגבי התכנית בבוסתן.

דני דנון: אם זה יקרה, בסופו של דבר אני מבין שיהיו גנים, יהיו לכם בתים חלופיים, כלומר איכות החיים אמורה לעלות.

דני דנון: השאלה אם ההתנגדות היא מהותית או בגלל שאתם חוששים שלא יהיה דיור חלופי, זה הבסיס להתנגדות הזאת.

פח'רי אבו דיאב: תראה, אנחנו גם נפגשנו עם עיריית ירושלים, ואני אישית הייתי בוועדות של עיריית ירושלים, כנציג של התושבים ואמרנו, 'אני רוצה שיהיה על ידי גן, שיפתחו לי את האזור, אבל שלא יהיה במקום הבית שלי, אלא על יד הבית שלי'.

פח'רי אבו דיאב: עיריית ירושלים רוצה שבמקום הבית שלי יהיה גן, ולא על יד הבית שלי.

פח'רי אבו דיאב: אז מה, אני צריך להיות ברחוב, באוהל, ולהסתכל על הבית שלי?

פח'רי אבו דיאב: אני צריך לראות מהחלון שלי שיהיה לי גן.

פח'רי אבו דיאב: עיריית ירושלים 40 שנה לא עשתה כלום ולא ניסתה לעשות כלום, רק יש לה איזה תכנית שהיא רוצה לקדם את האזור בהריסת הבתים.

פח'רי אבו דיאב: אם היא רוצה לקדם את האזור שם, אפשר לעשות את זה ביחד.

פח'רי אבו דיאב: אמרנו לעירייה, מסביב לבתים שלנו אפשר לעשות משהו, אבל להרוס את החיים שלנו?

פח'רי אבו דיאב: כי הריסת בית זה לא הריסה רק של קירות ותקרה, זה הריסת משפחות, חיים, הריסת מה שנקרא אפילו דו קיום וחיים ביחד.

פח'רי אבו דיאב: אני עכשיו מתקשה לשכנע את הילדים שלי לחיות עם הצד השני בשלום ובשלווה.

פח'רי אבו דיאב: הם אומרים לי 'מה פתאום, המשטרה והבולדוזרים בדרך באים להרוס לנו את החיים'.

דני דנון: כמה ילדים חיים בבתים שאמורים להיהרס?

דני דנון: הערכה.

פח'רי אבו דיאב: יש לנו בתים שחיים בהם יותר מ-40 נפש, אבל בשכונת בוסתן לבד כמעט 1,430 בן אדם שחיים, 62% מהם זה ילדים.

פח'רי אבו דיאב: אין לנו בתי ספר, אין לנו גני ילדים.

פח'רי אבו דיאב: יש לי מכתב---

דני דנון: אני רוצה להבין, בתוך הבתים שאמורים להיהרס, זה 22 או 23 בתים, אני חושב, נכון?

פח'רי אבו דיאב: הולכים להרוס 88.

פח'רי אבו דיאב: עיריית ירושלים אומרת 22, ואני מכאן אומר לעיריית ירושלים, קודם כל אנחנו נגד הריסת בית אחד, אבל להגיד לך שראש העירייה לא אומר את האמת, שמכאן אני אומר לו, איפה המכתב הרשמי שהוא רוצה להרוס 22.

פח'רי אבו דיאב: אני חוזר, אנחנו נגד הריסת בית אחד, אבל בסופו של דבר גם הוא לא אומר את האמת, זה רק הוא רוצה להוריד את הלחץ הבין לאומי עליו והוא אומר 22.

פח'רי אבו דיאב: התכנית, לא מה שאני אומר אלא המומחים אומרים, להרוס את כל השכונה, וזה סתם 22, זה אי אפשר, זה לא מעשי וזה רק משהו שהוא עניין לתקשורת, ושיגיד לאנשים שהוא הולך להרוס 22 בתים.

פח'רי אבו דיאב: אנחנו שוב אומרים, אנחנו עם תכנון שדרוג ופיתוח, אבל נגד שאני והילדים שלי והנכדים שלי יהיו ברחוב.

פח'רי אבו דיאב: איפה שאני גר, נולדתי ב-62' ונולדתי בחדר אחד, בבית הזה.

פח'רי אבו דיאב: כשהתחתנתי והיו לי ילדים, הלכתי שלוש שנים, יש לי תיק ככה עבה, לעיריית ירושלים, שאני רוצה ל...

פח'רי אבו דיאב: זו האדמה שלי, ירשתי מאבא ואבא מסבא וכך הרבה דורות אנחנו שם, ובסוף אומרים אי אפשר.

פח'רי אבו דיאב: אז תיתן לי מקום אחר לבנות פה, בתוך השכונה שלנו, גם אי אפשר.

פח'רי אבו דיאב: בכל המקום אי אפשר לבנות, אז מה אני צריך לעשות?

פח'רי אבו דיאב: אני והילדים שלי, ואמא שלי כשהיתה בחיים, זיכרונה לברכה, צריכים להיות בחדר אחד.

פח'רי אבו דיאב: אז מה עושים?

פח'רי אבו דיאב: לאן ללכת?

פח'רי אבו דיאב: אבל ידענו בסוף שזה עניין פוליטי ולא עניין באמת ל...

פח'רי אבו דיאב: באמת עיריית ירושלים רצתה לעשות משהו ב-40 שנה, אני עשרים ומשהו בניתי את הבית ועד היום אני משלם ארנונה לעירייה והיא אומרת שהבית לא חוקי, אז בשביל מה אתם עשרים ומשהו לוקחים---

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לבקש ממשרד החינוך לשמוע התייחסות לגבי התשתית.

פלורה גבאי: אנחנו בעצם מטפלים במבנים הפיזיים של מוסדות חינוך.

דני דנון: מה יש כיום במקום?

פלורה גבאי: מה שאנחנו בנינו בשנים האחרונות, יש חטיבת ביניים, יש בית ספר יסודי, שעומד על הפרק.

פלורה גבאי: בגלל שאין מגרשים בשכונה הזאת, אז התלמידים נוסעים לשכונות אחרות, אבל מה שעומד על הפרק עכשיו זה מגרש אחד שמיועד להפקעה, לבניית גני ילדים.

פלורה גבאי: כרגע זה נמצא בתהליך עם השמאי הממשלתי, להערכת ערך הקרקע.

דני דנון: מה גודל המגרש?

פלורה גבאי: אני לא יודעת, זה נמצא כרגע בהליך הפקעה.

דני דנון: ואתם מודעים למצוקות?

פלורה גבאי: אנחנו מודעים למצוקות, אבל פשוט אין קרקעות בשכונה הזאת שאפשר לבנות עליהם מוסדות חינוך.

פלורה גבאי: חוץ מהמגרש הזה.

דני דנון: ואין לך הערכה של לוחות זמנים, כמה זמן זה ייקח---

פלורה גבאי: זה כרגע נמצא אצל השמאי.

פלורה גבאי: אי אפשר לדעת כמה זמן זה ייקח.

דני דנון: אני רוצה לבקש מנציג בית יהונתן, לשמוע קצת על הצרכים והמצוקות שלכם, גם מבחינת סכנת הפינוי וההריסה, וגם מבחינת מוסדות חינוך.

דני דנון: יש דבר אחד שאני זוכר בעצמי, שגם מאצלכם שולחים להר הזיתים לגני ילדים.

דני דנון: אני מניח שזה לא באותה הסעה, אבל יש הסעות שיוצאות להר הזיתים כל בוקר, של ילדים.

דני דנון: בבקשה.

אלדד רבינוביץ: אני גר בבית יהונתן.

אלדד רבינוביץ: האמת שאני הייתי רוצה לפתוח לא בנושא מוסדות חינוך.

אלדד רבינוביץ: לפי פירמידת הצרכים אנחנו קודם כל אוהבים את החיים שלנו, והייתי רוצה להעלות נקודה שנוגעת לחייהם ולשלום נפשם של ילדינו.

אלדד רבינוביץ: אני אפתח בתיאור קצר של שגרת החיים בכפר בחודשים האחרונים, אולי אפילו מאז 'עופרת יצוקה'.

אלדד רבינוביץ: אנחנו כיום נאלצים לנסוע בג'יפ ממוגן ירי.

אלדד רבינוביץ: אני לא חושב שיש עוד מקום כזה בארץ, שילדים קטנים, כשהם יוצאים בבוקר לגן וכשהם חוזרים בצהריים מהגן, כשהם יוצאים לחוגים וקייטנות, וכשיוצאים איתם ההורים שלהם בצהריים לגן הפעמון, הם צריכים לצאת בג'יפ עם שני מאבטחים ממוגני ירי.

אלדד רבינוביץ: הדבר הזה, לדעתי, הוא שערורייה.

אלדד רבינוביץ: אם זה היה הכל, אז בסדר, אבל מלבד זה הם צריכים לחטוף אבנים ולחטוף בקבוקי תבערה, לחטוף ולחטוף ולחטוף ולחטוף.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שהדבר הזה הוא הרבה יותר משמעותי מהרבה דברים אחרים שנאמרו.

אלדד רבינוביץ: בלי לזלזל, כי אני באמת שלאדם יש הרבה זכויות, יש לו זכות למגורים, יש לו זכות לכבוד, יש לו זכות לחינוך, ויש לו זכות לחיים, דבר ראשון.

אלדד רבינוביץ: אז אני רוצה לשים את הדברים, את האמת, דבר ראשון על השולחן.

אלדד רבינוביץ: מעבר לזה, אני חושב שיש את הבעיה של מוסדות חינוך, שזו בעיה שדוברה ודוברה כאן על ידי שאר האנשים שדיברו לפניי.

אלדד רבינוביץ: יש בעיה קשה של מוסדות חינוך בכפר, גם לנו, גם לשכנים.

אלדד רבינוביץ: אנחנו נאלצים לשלוח את הילדים לפעמים למרחק של חצי שעה נסיעה, למעלה הזיתים, או לכל מיני מקומות, כי אין לנו בעצם מקומות קרובים.

אלדד רבינוביץ: ועוד פעם, כשזה מצטרף לסיפור הזה שאנחנו צריכים לנסוע באיזה שהוא רכב מאוד מאוד ספציפי, עם מאבטחים ועם הכל, לפעמים אתה יכול עוד להיתקע, בפנים או בחוץ, שעתיים שלוש, רק כדי לצאת, לפעמים הילד בדרך מהגן, מהרגע שהוא יצא מהגן עד הרגע שהוא הגיע הביתה, יכולות לעבור ארבע שעות, ואני לא מדבר עכשיו בגוזמה.

אלדד רבינוביץ: זאת אומרת אלה מקרים שקורים, דברים שקורים.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שהדבר הזה הוא דבר מאוד מאוד בעייתי.

אלדד רבינוביץ: אני רוצה להעלות עוד נקודה שאני חושב שהיא משמעותית.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שהוועדה לזכויות הילד צריכה לדון בעוד כיוון.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שגם הילדים שמסביבנו, של השכנים שלנו, הם במצוקה מאוד מאוד קשה.

אלדד רבינוביץ: ילד שלוקח ומרים אבנים וזורק אותן, אני חושב שזו איזה שהיא נקודה בעייתית.

אלדד רבינוביץ: יש כאן איזה שהוא טשטוש.

אלדד רבינוביץ: ילד שגדל בחוסר הבחנה בין מותר לאסור, בין טוב לרע.

אלדד רבינוביץ: סתם שנבין, לקחת אבן ולזרוק אותה על רכב בנסיעה, זה דבר שהעונש שלו הוא 20 שנות מאסר.

אלדד רבינוביץ: זאת אומרת זה מקביל להריגה.

אלדד רבינוביץ: זה סיכון חיי אדם בנתיב תחבורה.

אלדד רבינוביץ: ילד שגדל, האל"ף-בי"ת שלו, כשהוא יוצא מהבית בצהריים עם מה הוא משחק?

אלדד רבינוביץ: לא בלגו ולא בשום דבר, הוא משחק בלסכן חיי אדם בנתיב תחבורה, בדבר שהעונש שלו הוא 20 שנות מאסר.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שיש כאן איזה שהיא מצוקה מאוד קשה.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שהוועדה הזו צריכה לבוא ולהגדיר כל ילד שזה הפנאי שלו.

אלדד רבינוביץ: ..

אלדד רבינוביץ: גם לי יש בעיה של עיסוק הפנאי.

אלדד רבינוביץ: מה עשיתי?

אלדד רבינוביץ: עם הכסף שלי השקעתי ועל הגג שלי, כי אין לי מקומות, בניתי מתקנים לילדים.

אלדד רבינוביץ: אנחנו עושים תורנויות, אנחנו מעסיקים את הילדים, כדי שהילד שלי לא יעשה דברים כאלה.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שבנקודה הזאת יש אחריות של ההורה.

אלדד רבינוביץ: אי אפשר להתנער עם בעיות של משרד החינוך ואי אפשר להתנער עם בעיות של מחסור במקומות של משחקים, גם לנו יש.

אלדד רבינוביץ: אדם צריך לפתור את הבעיות שלו ולשמור על הילדים שלו.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שילד שגדל בצורה שהוא זורק אבנים ומסכן חיי אדם, הוא ילד במצוקה.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שהדבר הזה צריך להיפתר.

אלדד רבינוביץ: אני חושב שהוועדה כאן צריכה לקום ולהרים את הכפפה שיש בעיה.

אלדד רבינוביץ: עוצרים ילד בן 9 ומשחררים אותו אחרי זה, עוצרים ילד בן 10 ומשחררים אותו אחרי זה.

אלדד רבינוביץ: צריך להרים את הכפפה---

דני דנון: אני רוצה לעצור אותך פה, אני רוצה באמת לשמוע ממפקד תחנת משטרת שלם, קצת סקירה על המעורבות של ילדים ובני נוער בפעילות של זריקת אבנים, או אחרת, אם יש עלייה, ירידה, מספרים, איפה אנחנו עומדים בנושא הזה.

אבי כהן: אפשר לחלק את זה לשני חלקים.

אבי כהן: המעורבות של הילדים, של קטינים מתחת גיל 16 ומעל גיל 16, עד גיל 18, שהם עדיין בחזקת קטינים.

אבי כהן: גם אני בתחנה וגם מפלג תפקידים מיוחדים בימ"ר ירושלים מבצעים את פעילות החקירה כנגד אותם מיידי אבנים.

אבי כהן: יש כמות גדולה מאוד של ילדים מתחת לגיל 12 שמשתתפת ביידוי האבנים.

אבי כהן: אני לא חושב שהם עושים את זה בגלל שהם לא אוהבים אנשים או דברים כאלה, אני חושב שהם עושים את זה בגלל כל מה שהוצג פה לפני, חסר בכפר הרבה דברים וזה אחד הדברים שהם מוצאים לעשות.

אבי כהן: זה כמו תופעת העדר, ברגע שאחד זורק אבן, אז ארבעה-חמישה המסתכלים מצטרפים.

אבי כהן: למרות שבשלושה השבועות האחרונים יש איזה שהיא מגמה של ירידה בכמויות האירועים, אבל הרוב המכריע אלה ילדים עד גיל 16, כשמתחת לגיל 12 זה המספר המשמעותי.

אבי כהן: איתם למשטרת ישראל, למעט לחקור אותם---

דני דנון: אין אחריות פלילית.

אבי כהן: אין אחריות פלילית, אז למעט לחקור אותם בעדות פתוחה, כעדים, אנחנ ולא מאשימים אותם, אנחנו חוקרים אותם בעדות פתוחה, אנחנו עושים את זה ביחד עם ההורים ומעבירים את זה לפקידת סעד, להמשך טיפול.

יעקב כץ: מה קורה עם הילד הזה הרג למשל, או פצע מישהו קשה?

יעקב כץ: נניח ילד בגיל 11, שהוא זורק אבנים והורג ופוצע?

אבי כהן: זה לא משנה.

אבי כהן: החוק לא הגדיר שהוא יוגדר כבעל אחריות פלילית בגלל מעשה כזה או אחר.

אבי כהן: החוק אמר, מגיל כזה וצפונה נושא אחריות פלילית, מגיל כזה ודרומה, הוא לא נושא באחריות פלילית, לא משנה מה האירוע שהוא עשה או מה העברה.

דני דנון: מה קורה עם הבוגרים יותר?

אבי כהן: הבגירים יותר, הם נעצרים, נכלאים.

אבי כהן: רובם ככולם בסופו של דבר מודים בחקירה, אם זה אצלי או במפלג המיעוטים.

אבי כהן: את כולם אנחנו בסופו של דבר לוקחים לבית משפט, כשבית משפט מקבל את ההחלטות.

אבי כהן: חלקם, כשהראיות יותר טובות, נשלחים למאסר עד תום ההליכים המשפטיים כנגדם, חלקם משוחררים למעצרי בית, להרחקות כאלה ואחרות.

אבי כהן: אני יודע שקשה לשמוע על ילדים שעושים את הדבר הזה, כי כל אחד רואה את הילדים שלו ולא חושב שילד יכול להגיע לדבר כזה.

אבי כהן: אני אומר עוד פעם, אני לא נכנס לשיקולים למה הם עושים את זה, אבל אני יכול להגיד שבשבוע שעבר נחקר אצלי בתחנה ילד בגיל 12.5, שהוא מגיע בערך לגובה של השולחן, הוא צולם כשהוא מיידה אבנים, הוא בא עם אבא שלו, אבא שלו היה מאוד נסער.

אבי כהן: במהלך החקירה שלו, החקירה שלו ארכה יומיים, כי בגלל חוק הנוער החדש אנחנו משחררים אותו, מזמנים אותו עוד הפעם למחרת עם האבא, הוא הודה מול האבא בשישה מקרים של יידויי אבנים, כאלה ואחרים.

אבי כהן: קשה מאוד לקבל את הדבר הזה, גם להורים קשה.

אבי כהן: הם יושבים פה, קשה מאוד לקבל את הדבר הזה.

אבי כהן: גם אני כקצין משטרה, כמפקד תחנה, לא רוצה להתעסק עם הדברים האלה, זה בהגדרת התפקיד שלי, נכון להיום, זה עומד במקומות הראשונים, אבל במחשבה שלי וברצון שלי, זה---

יעקב כץ: מה היית מציע לנו, כמחוקקים, לעשות?

יעקב כץ: אני שואל אותך שאלה קשה, נניח יש יידוי ונהרג מישהו, נפצע מישהו, יד, עין, ראש, ופעם אחרי פעם ואתה רואה את זה עם ילדים קטנים עד גיל 12, כשיטה, ואנחנו יודעים שהם מפעילים ילדים קטנים כדי בדרך הזו לפוצץ את המכוניות ולגרום לנזק.

יעקב כץ: כאיש משטרה, שלא יודע מה לעשות, שאסור לו לעשות, שיש חוקים שמגבילים אותו, מה אתה מציע לנו כמחוקקים לעשות?

יעקב כץ: מה היית אומר לנו?

יעקב כץ: אני עכשיו פונה אליך ואומר לך, תן לי עצה.

אבי כהן: אני קודם כל לא מייעץ למחוקקים.

יעקב כץ: לא, אני שואל שאלה, אני מבקש ממך שתגיד לי מה אתה חושב, איזה חוק, או איזו החלטה שלנו, אנחנו בעלי הבית, אנחנו יכולים להוציא החלטה מחר שילד מגיל 6 יהיה מואשם בפלילים, או לחילופין, שאבא של ילד שנתפס בפלילים יצטרך לתת את הבית שלו.

יעקב כץ: אני לא יודע מה.

יעקב כץ: תגיד לי אתה מה אתה מציע.

דני דנון: אני רוצה לשאול אבל את מר אבי כהן, שאלה שאולי אתה כן יכול לענות עליה---

יעקב כץ: זה שיהודים יילכו מפה זו לא הצעה.

דני דנון: סליחה, חבר הכנסת כץ.

דני דנון: השאלה שלי, אני התרשמתי בסיור שהשיטור הוא לא שיטור קהילתי.

דני דנון: זאת אומרת אין שוטר שנמצא מסתובב, יש כוחות משמר הגבול בעיקר, שנכנסים ויוצאים, וכוחות משמר הגבול מטבעם זה לא שוטר שכאילו יש לנו בשכונות יהודיות שמכיר, שהוא מסתובב, הוא מכיר את האנשים, מכיר את הבעייתיים, מכיר את הפחות בעייתיים, יודע איך לטפל בבעיות, מאשר כוחות משמר הגבול שמתחלפים בתדירות גבוהה וגם ההתנהגות שונה.

דני דנון: השאלה אם לא שקלתם פתיחת תחנה במקום, או שיטור קהילתי, לטוב ולרע.

דני דנון: אני רואה את זה לטוב, שהיא יכולה לתת מענה, ולא שנכנסים רק כשיש מהומות.

אבי כהן: שיטור קהילתי יש.

דני דנון: איך הוא בא לידי ביטוי?

אבי כהן: הוא בא לידי ביטוי שאני נפגש עם תושבי סילוואן, בין אם זה יהודים או ערבים, כשגרה.

אבי כהן: אני מקיים ישיבות סדורות עם מנהלי בתי ספר, אני מקיים ישיבות סדורות עם ועד ההורים של בתי ספר, יש לי שוטר שכל התפקיד שלו זה מהבוקר עד הערב להיות בקשר עם האוכלוסייה, מש"ק כפרים, הוא יושב, מדבר, פגישות, באים אליו לתחנה והוא יוצא החוצה.

אבי כהן: משמר הגבול לא נשארים לבד, ההיפך הוא הנכון, המשטרה הכחולה נותנת את הטון, משמר הגבול נמצא בקטע של האבטחה.

אבי כהן: מי שנותן את הטון, כיצד הדברים ייראו, כיצד הדברים ייעשו, זו המשטרה הכחולה.

אבי כהן: אני חושב שבדרך של הדבר הזה, הידברות, אני יכול לתת דוגמאות משלוש השנים שאני נמצא שם.

אבי כהן: בסילוואן בחצי השנה האחרונה, לפני זה כר הפעילות הפורה של יידוי אבנים, במרכאות, היה בראס אל עמוד.

אבי כהן: אז בראס אל עמוד כינסנו את מנהלי בתי הספר, גם את ועדי ההורים של בתי הספר, ועדי ההורים לקחו אחריות על הילדים, היו מלווים אותם בבוקר לבית הספר, למנהלי בתי הספר נפל האסימון, הם הבינו שהחשיבות של הדבר זה לאו דווקא שהוא יוציא את הציונים הכי טובים, כי החינוך וכל מה שקשור מסביב חשוב, אז הם נרתמו ושמו מורים בכניסה לבית הספר, שהשגיחו על הילדים, אותם הורים באו בסוף יום הלימודים, ליוו את הילדים בחזרה הביתה.

אבי כהן: זה לא הוריד ב-100%, אבל זה הוריד, צמצם את התופעה, ביחד עם פעילות משטרתית לשוליים, לאלה שהמשיכו לעשות את הדבר, זה בסופו של דבר צמצם את התופעה ב-80%-90%.

אבי כהן: אני חושב שגם בסילוואן אפשר לעשות את אותם דברים.

אבי כהן: בכל מקום אפשר לעשות את הדבר הזה, לשתף את האוכלוסייה, לשתף את בתי הספר, לשתף גורמי רווחה, והפתרון צריך להיות פתרון מערכתי.

דני דנון: אני אבקש מדהוד, שהוא אחד היוזמים של הדיון הזה.

רותי מטות: רק הערה.

רותי מטות: אביר אומרת שהורים שילדיהם נמצאים מבקשים שלא לשלוח אותם ב...

רותי מטות: כדי שהם לא ייגררו לתוך אותם המעגלים, שלא...

רותי מטות: אני מאוד מסכימה איתך ואני חושבת שהבסיס לעברות האלה זה שעמום וחוסר מעש בשעות אחרי הצהריים.

דני דנון: כעירייה, אין לכם פעילות, כמו בערים אחרות, שעושים עיר לבנה, מגרשי כדורסל, שמוציאים את הילדים לפעילות כדי להוציא אנרגיות.

רותי מטות: העירייה מתחילה ממש עכשיו 'עיר ללא אלימות', יש לנו פגישה היום עם המשרד לביטחון פנים.

רותי מטות: הצענו תכנית לקיץ, גם למזרח ירושלים.

רותי מטות: אנחנו מקווים לקבל אישור תקציבי לכך ונתחיל לפעול---

קריאה: אתם תקבלו את זה בחורף, כשייגמר הקיץ.

רותי מטות: אני מדברת על פעילות קיץ, עכשיו, בחודש אוגוסט, כולל מדריכים צעירים מתוך האוכלוסייה שייצאו למחנות ויוכשרו לשנה הבאה.

רותי מטות: זה תהליך, זה לא תהליך ש---

יעקב כץ: באיזה עוד מקומות כשיש שעמום זורקים אבנים?

יעקב כץ: תני לי שכונות יהודיות שמתוך שעמום ילדים יוצאים לזרוק אבנים.

רותי מטות: אני אראה לך במרכז העיר, שכונות יהודיות, כולל גם חרדים וגם דתיים וגם חילוניים---

יעקב כץ: שבתדירות כזאת זורקים אבנים.

רותי מטות: שעושים דברים יותר גרועים מלזרוק אבנים, ויגידו המשטרה, כמו סכינאות וסמים ואלכוהול ואלימות כזו או אחרת.

רותי מטות: בכל שכונה ובכל תרבות זה בא לידי ביטוי בצורה אחרת, אבל זה ידוע, ולא סתם הפרויקט של 'עיר ללא אלימות', שהולך שיטתית בכל הארץ, מדבר על כך ששעמום וחוסר מעש.

רותי מטות: ..

רותי מטות: ובאמת חבירה של כל השירותים מכל כיוון שהוא, גם של החינוך, גם של המנהלים הקהילתיים, של האכיפה, של המשטרה ושל הרווחה ביחד יכולים למגר, יכולים להפחית את האלימות.

דני דנון: תודה.

דני דנון: בבקשה, מר דהוד עבד אלרזאק.

דהוד עבד אלרזאק: שלום לכולם.

דהוד עבד אלרזאק: אני אומר שהבעיה לא התחילה מהיום, זה כבר 43 שנה מזניחה אותנו, חבל על הזמן, עיריית ירושלים, שאנחנו משלמים כל מה שמוטל עלינו, מסים, מה שאתם רוצים, אנחנו משלמים.

דהוד עבד אלרזאק: אנחנו לא מקבלים שום שירות מהעירייה בכלל, רק הריסות, הריסות לילדים, מה שאתם רואים.

דהוד עבד אלרזאק: כמו שאמרה, שאנחנו הולכים לגן הפעמון, אני אתמול שלחתי את הילדים שלי לשחק בגן הפעמון.

דהוד עבד אלרזאק: מאז שעצרו את הבן שלי ב-4:00 בבוקר, כמו שאמר השוטר, הקצין---

דני דנון: בן כמה הבן שלך?

דהוד עבד אלרזאק: הבן שלי היה בן 12 ו-4 חודשים כשעצרו אותו, באו ולקחו אותו ב-4:00 בבוקר מהבית, ישן, בפיג'מה שלו הורידו אותו.

דהוד עבד אלרזאק: התחננתי לפניהם, לפני מפלג מיעוטים בירושלים, שאני אביא אותו לחקירה, בלי צו נכנסו לבית, בלי כלום, לא, לקחו את הילד, אחים שלו בוכים בבית, אמא שלו בוכה, לא ריחמו על אף אחד ולקחו את הילד הזה, שמו לו אזיקים ביד ולקחו אותו בג'יפ עם עוד ילדים מהכפר לחקירה במפלג מיעוטים, שהוא לא ראוי לחקור ילדים קטנים שם.

דהוד עבד אלרזאק: לא ראוי בכלל.

דהוד עבד אלרזאק: אתה יודע למי זה ראוי.

דהוד עבד אלרזאק: ואני לא הייתי איתו בחקירה בכלל, היה במשך תשע שעות, הכו אותו בחקירה.

דהוד עבד אלרזאק: זה על הילד שלי אני מדבר איתך, מקרוב.

דהוד עבד אלרזאק: ואני עשיתי תלונה במחלקה לחקירת שוטרים.

דהוד עבד אלרזאק: חוץ מזה, אני רוצה לענות לאדון שם, שהילדים שלנו, שאנחנו לא מחנכים אותם ולא שולחים אותם לזרוק אבנים בכלל.

דהוד עבד אלרזאק: הילדים שלנו, אין להם איפה להיות.

דהוד עבד אלרזאק: ילד קטן, בן 9 ובן 8, הוא לא זורק עליך שהוא שונא אותך חס וחלילה, אנחנו אוהבים לחיות איתכם בשלום ובקרבה וכל זה, אבל הילד, מהשעמום, שאין לו שום דבר, אין לו שום דבר, רק זרוק ברחוב.

דהוד עבד אלרזאק: ילד אחד בן 8, בן 9, זרק, סתם מהשעמום, ילד---

יעקב כץ: לכן הוא זורק רק על יהודים, לא על ערבים.

דהוד עבד אלרזאק: תקשיב לי.

דהוד עבד אלרזאק: ילד מצטרף, ילד מצטרף ועוד ילד.

דהוד עבד אלרזאק: אלה ילדים קטנים.

יעקב כץ: ---מבדיל בין האוטו היהודי לאוטו הערבי.

דהוד עבד אלרזאק: ילד יהודי, כמו ילד ערבי, אתה לא יכול לעשות.

דהוד עבד אלרזאק: ..

דהוד עבד אלרזאק: תעשה לנו משהו, תעשה לנו גן, תשים להם אינטרנט, תעשה להם מתנ"ס.

דהוד עבד אלרזאק: למה אתה לא עושה להם?

דהוד עבד אלרזאק: למה אתם זורקים אותם ברחוב?

דהוד עבד אלרזאק: תגיד לעירייה שלך, למה הם זרוקים ברחוב?

דהוד עבד אלרזאק: אף אבא מהאבות פה לא רוצה שהילד שלו יזרוק אבנים על אף אחד, מהלחץ שהם נמצאים, בבוסתן גם, שיפסיק עם התכנית הזו.

דהוד עבד אלרזאק: קודם כל לדבר עם התושבים, ידברו איתנו, יעשו משהו, לא הכל בכח, מהלחץ שאנחנו גרים פה, תשמע, לחוץ מאוד.

דהוד עבד אלרזאק: כמו שאמרה, אין אדמות.

דהוד עבד אלרזאק: יש אדמות, אנחנו נסדר אדמות שיבנו לנו עליהן מוסדות, אבל הם לא רוצים לעשות בשבילנו שום דבר, לזרוק אותנו.

דהוד עבד אלרזאק: ואתם הסובלים ואנחנו סובלים.

אלדד רבינוביץ: במקום שנילחם ביחד, אנחנו גרים בבית יהונתן, גם עלינו יש את אותה גזרה כמו עליכם, גם אותנו רוצים לגרש.

דהוד עבד אלרזאק: אבל כמה שנים אתה גר בבית יהונתן?

דהוד עבד אלרזאק: אני שואל אותך.

דהוד עבד אלרזאק: כמה שנים גרת בשלום, מי זרק עליך אבן?

דהוד עבד אלרזאק: כמה שנים?

דהוד עבד אלרזאק: תגיד עכשיו.

אלדד רבינוביץ: תמיד זרקו עלינו אבנים.

דהוד עבד אלרזאק: אל תגיד תמיד, אל תגיד תמיד.

דהוד עבד אלרזאק: אני גר שם כל הזמן, זה התחיל כשניר ברקת אמר שהוא רוצה להרוס את הבתים.

אלדד רבינוביץ: זה לא נכון.

דהוד עבד אלרזאק: זהו, זה התחיל ו---

אלדד רבינוביץ: זה לא נכון.

אלדד רבינוביץ: גם לנו יש מצוקת מקום ואנחנו משחקים על הנדנדות שלנו למעלה.

אלדד רבינוביץ: זה מה שאנחנו עושים עם מצוקת המקום.

אלדד רבינוביץ: לקחנו כסף משלנו ובנינו נדנדות למעלה על הגג.

דהוד עבד אלרזאק: חביבי, אין לי שום בעיה איתך, יש לי בעיה עם עיריית ירושלים, שהיא מזניחה את הילדים שלי.

אלדד רבינוביץ: אז למה אתה זורק עליי אבנים?

אלדד רבינוביץ: אני רוצה שנעבוד ביחד.

דהוד עבד אלרזאק: אין לי מעבר חצייה.

דהוד עבד אלרזאק: אני מדבר על משהו בסיסי.

דהוד עבד אלרזאק: אתה יודע שהילד לא יכול לעבור במעבר חצייה?

אלדד רבינוביץ: אני רוצה שנעבוד ביחד, אני רוצה שלא נריב אחד עם השני.

אלדד רבינוביץ: וגם בישיבה הראשונה אמרתי אותו דבר, לא נריב אחד עם השני, נלך ביחד לעירייה ונגיד 'אל תהרסו בתים'.

אלדד רבינוביץ: למה הילדים שלי צריכים לפחד שזורקים עליהם אבנים?

אלדד רבינוביץ: אני אומר, בואו נעבוד ביחד, במקום להילחם אחד בשני.

דהוד עבד אלרזאק: אני אעבוד איתך ביחד.

דהוד עבד אלרזאק: מה אתה רוצה שנעשה?

פח'רי אבו דיאב: לא, לא.

דהוד עבד אלרזאק: תן לי, פח'רי.

דהוד עבד אלרזאק: מה אתה רוצה שנעשה?

דהוד עבד אלרזאק: אני אעבוד איתך ביחד.

אלדד רבינוביץ: בואו נלך ביחד לעירייה, נבוא ונגיד, 'תתנו מגרשים, תתנו גנים, תעשו דברים, תתקנו את הרחוב'.

אלדד רבינוביץ: שילד לא יילך וכל פעם תיכנס---

דהוד עבד אלרזאק: תמרור עצור אין בכפר.

דהוד עבד אלרזאק: אתה יודע את זה?

אלדד רבינוביץ: לא רק שאני יודע את זה, אני מתלונן על זה לעירייה.

דהוד עבד אלרזאק: אז אני התלוננתי 43 שנה ולא עשו שום דבר.

אלדד רבינוביץ: אז ביחד, ביחד.

פח'רי אבו דיאב: תרשה לי לדבר דקה אחת.

דני דנון: אולי ניתן לאורח שלא דיבר ואחרי זה נחזור אליך.

פארס ח'אלס: שלום לכולם.

פארס ח'אלס: בעבר הייתי מייצג את ועד התושבים בשכונה, עכשיו אני מייצג את ועד ההורים.

דני דנון: יש לך ילדים?

פארס ח'אלס: כן, מ-7 ל-16.

פארס ח'אלס: אני אומר לדעתי, כמו שאומרים בעברית, אם הרמטכ"ל היה עושה את עבודתו היטב, לא היה צורך לשלוח את החייל לשדה הקרב.

פארס ח'אלס: כלומר אם העירייה והמדינה ומשרד החינוך היו עושים את כל האחריות שלהם, לא היינו יושבים את הישיבה הזאת.

פארס ח'אלס: אני רוצה קצת לדבר על המחסור ורוצה להשיב לכמה דברים שנאמרו כאן בישיבה.

פארס ח'אלס: מבקר המדינה התייחס בדוח האחרון שלו למחסור של כמעט 1,000 כיתות לימוד במזרח ירושלים, והיום בשכונת סילוואן יש לנו כ-6,500 תלמידים שנאלצים ללמוד מחוץ לשכונה.

פארס ח'אלס: מכיוון שאין כיתות לימוד לקלוט אותם בשכונה, הם נאלצים ללכת ללמוד מחוץ לכפר, כמובן שהעירייה אפילו לא מספקת להם את ההסעות והם נאלצים לשלם את זה מהכיס שלהם.

פארס ח'אלס: ברוב בתי הספר מספר התלמידים מגיע ל-45 תלמיד בכל כיתה ושלושה תלמידים שיושבים בשולחן אחד.

פארס ח'אלס: רוב בתי הספר שם מושכרים.

פארס ח'אלס: בגלל המחסור, העירייה ומשרד החינוך שכרו מבנים שלא מיועדים להיות מוסדות חינוך, אפילו לא שינו את החדרים שם, לא הורידו את המחיצות.

פארס ח'אלס: כלומר חדר של 30 מטר מרובע, שם יושבים יותר מ-45 תלמיד ושלושה תלמידים בשולחן אחד.

פארס ח'אלס: וזו מציאות בשטח, כל אחד יכול לבוא ולראות את זה.

פארס ח'אלס: בנוסף אין משחקי כדורגל, אין בכלל.

פארס ח'אלס: לא משחקי כדורגל, אין שום---

דני דנון: אם העירייה היתה מפקיעה קרקעות עכשיו ממך ומתושבים אחרים לצורך בניית מגרש כדורגל, זה היה מתקבל על ידי התושבים?

פארס ח'אלס: אדוני, יש מספר אדמות שמופקעות על ידי עיריית ירושלים, ולצערי הרב, אם הייתי יודע שאנחנו צריכים לדון בנושא הזה, הייתי מביא את כל הרשימה של האדמות המופקעות.

דני דנון: הם הופקעו לצרכי ציבור?

פארס ח'אלס: כן.

פארס ח'אלס: ואחד מהמגרשים זה בגוש 2998, אני שוכח את מספר החלקה שם, שמוחזק על ידי העירייה יותר מ-15 שנה והעירייה לא עשתה שם שום דבר והחזירו אותם לתושבים.

פארס ח'אלס: זה אחד מהמקרים שאני זוכר.

פארס ח'אלס: בנוסף לכך יש לי את הרשימה בכל האדמות המופקעות שם, בגוש 2998, בגוש 2986, בגוש 2985.

דני דנון: את מכירה את המספרים האלה?

דני דנון: בעיניי אתה מדבר פה סינית, אתה זורק פה מספרים.

קריאה: אני לא יודעת את המספרים האלה כרגע.

דני דנון: אבל היו הפקעות לצרכי ציבור שלא נוצלו?

פארס ח'אלס: אדוני, היא לא תדע, כי יש הבדל בין מציאות לדמיון.

פארס ח'אלס: הם מדמיינים במשרדים שם.

פארס ח'אלס: אנחנו שחיים במציאות בשטח, אנחנו יודעים את זה, אנחנו יודעים מה הפקדנו לעירייה, מה האדמות שאנחנו נתנו לטובת ה... העירייה לא מעוניינת לעשות שום דבר.

פארס ח'אלס: כשאתה יורד מארמון הנציב לסילוואן, זה כאילו מתחיל לראות את האפליה בשירותים, הן בתשתיות, הן במשחקים.

פארס ח'אלס: היום בבוקר צילמתי, יש לי תמונות פה בפלאפון, כמה ילדים שנאלצים להיכנס לבתים שלהם מעל ערמות אשפה, שהעירייה גם לא מפנה את האשפה.

פארס ח'אלס: יום אחד בשבוע מפנים את האשפה, הילדים נכנסים גם לבתי הספר, עם הזבל שנשאר איתם כל היום בתוך הכיתות.

פארס ח'אלס: חוץ מזה, מפגעי הבטיחות שסביב מוסדות החינוך, חוץ מזה מפגעי הבריאות.

פארס ח'אלס: גם זה.

פארס ח'אלס: אנחנו בקיץ, אפילו קייטנה אחת לא נעשתה בבתי הספר בסילוואן לילדי השכונה.

פארס ח'אלס: דבר נוסף, אני מדבר על גן הפעמון.

פארס ח'אלס: מסילוואן לגן הפעמון צריך נסיעה במונית של 25 שקלים.

פארס ח'אלס: אני שואל אתכם, כמה פעמים אני יכול לשלוח את הילד שלי ב-25 שקל לגן הפעמון?

פארס ח'אלס: כמה פעמים אני יכול לשלוח אותו?

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לשמוע בקצרה את גב' טלי ניר, האגודה לזכויות האזרח בישראל.

טלי ניר: שלום.

טלי ניר: אני רוצה להתייחס לכמה דברים שעלו כאן.

טלי ניר: אנחנו בקשר עם התושבים כמה שנים, אנחנו עוקבים מקרוב אחרי מה שקורה בסילוואן---

יעקב כץ: גם עם בית יהונתן, או רק עם הערבים?

טלי ניר: בנושא של בית יהונתן אנחנו לא היינו בקשר.

טלי ניר: אם יש שם הפרה של זכויות ילדים, אז צריך באמת לשקול את הנוכחות של הילדים שם וצריך גם לדבר---

יעקב כץ: אבל---

אלדד רבינוביץ: את הנוכחות של הילדים שם לשקול?

אלדד רבינוביץ: איזה מן חוצפה זאת?

אלדד רבינוביץ: את תגידי לי איפה אני אחיה?

אלדד רבינוביץ: תעזרי לי לשמור על הילדים.

אלדד רבינוביץ: תעזרי לי לשמור על הילדים---

יעקב כץ: תגידי, אני לא מטפלת בילדים יהודים, ו---

טלי ניר: זה פשוט לא נכון.

קריאה: אתם פניתם?

יעקב כץ: אנחנו צריכים ל...

יעקב כץ: הם צריכים---

טלי ניר: זה פשוט לא נכון, אנחנו פונים לילדים של מתנחלים ושל חרדים בהרבה מאוד מקרים.

טלי ניר: אני יכולה עכשיו לתת כאן רשימה ארוכה.

יעקב כץ: ---שום דבר, אתם מטפלים רק בילדים ערבים.

טלי ניר: בסדר, נכון, אתה יודע.

יעקב כץ: לא במתנחלים, לא במתיישבים, לא ב---

טלי ניר: אין לך מושג, פשוט אין לך מושג.

דני דנון: אנחנו כרגע בוועדה דואגים לכל האזרחים וכל התושבים במדינת ישראל באשר הם.

יעקב כץ: תגידי ש'לילדי בית יהונתן אין לי קשר'.

יעקב כץ: תגידי.

יעקב כץ: 'אין לי קשר', תודי.

דני דנון: זה עובדתי, אין מחלוקת על כך.

יעקב כץ: אין מחלוקת על כך.

דני דנון: ואני חושב שהאגודה לזכויות האזרח, כמו שאני הגעתי לבקר את ילדי בית יהונתן---

יעקב כץ: זבולון אורלב אמר בוועדת החינוך, 'למה אף פעם לא שומעים אתכם באים ודואגים לילדי היהודים שחיים כמו עכברים ביישובי יש"ע?

יעקב כץ: ' ישבה נציגת ה... לא היתה לה תשובה.

דני דנון: כצל'ה, כמו שאני הגעתי לבית יהונתן במחשבה לדאוג ולראות את המצב הביטחוני של הילדים היהודים, והבנתי שיש מצוקות קשות מאוד לילדים הערבים, אני מצפה מהאגודה לזכויות האזרח שבאה לפה אולי בשביל לדון במצוקות של האוכלוסייה הערבית, גם לחשוב על המצוקות של האוכלוסייה היהודית.

טלי ניר: כשיפנו אלינו אנחנו נשקול את זה, לא פנו אלינו.

דני דנון: גם אליי לא פנו.

אלדד רבינוביץ: הנה אני פונה אלייך מעל במה זו.

טלי ניר: אז תבוא ותדבר איתי ותספר לי מה קורה ואני אשקול.

טלי ניר: אני אשקול, בוא נראה מה המצב.

אלדד רבינוביץ: תשקלי, אולי לא כדאי שהם יגורו שמה, אולי לא כדאי שתגורו שמה.

טלי ניר: כי בינתיים יש גן ילדים למשל לילדים שגרים בעיר דוד במתחם, העירייה בנתה גן ילדים בשביל הילדים של המתנחלים, לעומת זאת לילדים הפלסטינים אין גן אחד בכל סילוואן, כפי ששמענו מעיריית ירושלים עצמה.

טלי ניר: זה המצב היום.

דני דנון: מה את מציעה?

טלי ניר: אני רוצה להתמקד בכמה נקודות, כי דובר פה, למשל, על הפקעת קרקעות.

טלי ניר: עיריית ירושלים מפקיעה קרקעות, יש הליכים שתלויים ועומדים נגד הפקעת הקרקעות---

דני דנון: למה נגד?

דני דנון: אנחנו רוצים שיפקיעו.

טלי ניר: הקרקעות מופקעות למטרה שהלוואי שהיו למטרה של התושבים, אבל הם מופקעים מהתושבים להקמת מגרשי חנייה לעיר דוד, לחפירות הארכיאולוגיות, יש קרקע ציבורית שהפכה לגן אירועים של עיר דוד, הכניסה לתושבים הפלסטינים של סילוואן אסורה לכל המתחמים הללו היום.

טלי ניר: ולכן אפשר לקחת את הקרקעות האלה ולבנות עליהם ולעשות שם הרבה דברים לטובת התושבים.

דני דנון: אני חייב להגיד לך משהו.

דני דנון: לי יש עמדות מאוד ברורות לגבי זכותנו והתיישבות יהודית ואני הקפדתי שהדיון הזה יהיה ענייני ולא פוליטי, ולא לנקוט עמדות.

יעקב כץ: זה לא פוליטי, זו לא האגודה לזכויות האזרחי, זו האגודה לזכויות פוליטיות---

דני דנון: סליחה, אני התמקדתי, וגם עלו פה דברים שאני לא הסכמתי עליהם---

יעקב כץ: ---נגד היהודים.

דני דנון: סליחה כצל'ה, אני הקפדתי שהדיון יהיה ענייני לטובת הילדים.

דני דנון: ולשים כרגע את העניינים הפוליטיים בצד, כי בזה, כולנו יודעים, נצא מפה ונחזור כל אחד למקום שלו ונדע לריב יופי.

דני דנון: גם שמעתי את דהוד צועק, הוא יודע לצעוק כשהוא רוצה.

דני דנון: אני מבקש ממך לשים את הפוליטיקה כרגע בצד, ולהגיד ברמה העובדתית, מבחינת סיוע לילדים, מה צריך לעשות, מבחינת עיריית ירושלים, מבחינת חקיקה.

דני דנון: מבחינתי, על מנת לסייע לילדים, בכפר השילוח, סילוואן, איך שתרצי לקרוא לזה.

טלי ניר: אני רוצה להתריע על הפגיעה בזכויות של הילדים ואני רוצה לדבר על איך אפשר לתקן את זה.

טלי ניר: דובר כאן על מחסור במוסדות חינוך ובגני ילדים, במגרשי משחקים, מחסור שהוא עמוק, מתמשך וכולנו שמענו מה התוצאות שלו.

טלי ניר: אין גם טיפות חלב, אין מרפאות בשכונה, זו גם בעיה מאוד מאוד קשה, ולכן את המגרשים שקיימים בשכונה והם עדיין פנויים, ואין רבים כאלה, אפשר, ובגלל זה אני העליתי את הנקודה של מה עיריית ירושלים כן הפקיעה, אפשר לקחת את הקרקעות האלה ולבנות את המוסדות האלה.

טלי ניר: בנוסף לזה אני רוצה לדבר על האחוז שלא הוזכר כאן, של אחוז הנשירה מבתי הספר, בגלל המצב הקשה.

טלי ניר: מדובר היום ב-50% מהילדים, אנחנו רואים 40% מילדי הסלים שעובדים בשוק, הם ילדים שמגיעים מסילוואן.

טלי ניר: הנוכחות הביטחונית, שקצת דובר עליה כאן, אבל אולי צריך להרחיב, עד כמה היא פוגעת בזכויות של הילדים לחיות בחיים ללא פחד, ובביטחון, כי היום הילדים חיים עם נוכחות משטרתית מתמדת.

טלי ניר: מעבר לחשש של הריסת בתים, גם ילדים שלא מפחדים שבתיהם ייהרסו, הנוכחות הביטחונית המאיימת הזו והנשקים, והאנשים שממוגנים כל הזמן---

אלדד רבינוביץ: יש סיבה לזה?

טלי ניר: ---הם כמובן מרגישים מאוד מפוחדים, סיוטים בלילה, ואנחנו שומעים על הידרדרות נפשית.

טלי ניר: הדוגמאות שניתנו כאן הן דוגמאות חלקיות, מגיעות אלינו הרבה מאוד תלונות---

יעקב כץ: אם תוציאי את היהודים מפה, את הצבא מפה, את המשטרה מפה, אנחנו---

טלי ניר: בנוסף לזה יש לנו גם בעיה עם המשטרה, שגם היא פוגעת בזכויות ילדים במעצרים הנרחבים.

טלי ניר: כמובן שאנחנו נגד כל הפרת---

דני דנון: מה היית מציעה אם מישהו זורק א---

טלי ניר: כמובן שצריך לעצור כל מי שזורק אבנים, צריך ל---

יעקב כץ: אם מישהו זורק אבנים, שינשקו אותו על זה שהוא זרק.

יעקב כץ: מה, הוא זרק על יהודי, שאסור לו להיות שם, ליהודי אסור להיות שם.

יעקב כץ: צריך לנשק אותו על זה שהוא זרק.

טלי ניר: אתה לא תוציא את הדברים שלי מההקשר שלהם, אדוני.

אלדד רבינוביץ: אבל זה בדיוק מה שאמרת.

טלי ניר: אני אומרת שצריך לעצור ילדים שזורקים אבנים.

טלי ניר: אני אומרת את זה חזק וברור.

אלדד רבינוביץ: וצריך להוציא את הילדים היהודים שזורקים עליהם---

טלי ניר: וצריך לעצור אותם לפי החוק.

אלדד רבינוביץ: בדיוק, החוק.

טלי ניר: ולא בניגוד לחוק.

טלי ניר: לא מעצרים באישון לילה ולא חקירות על ידי שוטרים ולא חוקרי נוער, ולא אזוקים ולא צריך להרביץ להם.

טלי ניר: יש לנו יותר מעדות אחת, יש לנו עשרות עדויות על ילדים שנעצרים בצורה הזו, תוך חיפושים קשים בבתים, כשהופכים את כל הבית, שוברים את הדלתות ומתנהגים כמו שלא מתנהגים בשום מקום אחר ב---

אלדד רבינוביץ: האמינות של הידיעות שאתם מקבלים נבחנו בכמה מקומות.

טלי ניר: ---במדינת ישראל.

טלי ניר: אני יכולה לצעוק בדיוק כמוכם.

יעקב כץ: ---על ילדים יהודים.

יעקב כץ: כמה עדויות יש לך על ילדים יהודים שנפגעו מאבנים?

יעקב כץ: כמה ילדים יהודים נפגעו?

יעקב כץ: את זה את יודעת?

יעקב כץ: כמה ילדים יהודים נפגעו בעיר דוד מאבנים?

יעקב כץ: כמה ילדים יהודים?

יעקב כץ: קטנים, נחמדים, קטנים כאלה, עם פיאות, עם כיפות?

יעקב כץ: כמה ילדים יהודים כאלה?

קריאה: פניתם אלינו?

קריאה: לא פניתם אלינו.

יעקב כץ: אין לכם, אחד.

יעקב כץ: אחד.

טלי ניר: הם לא נעצרו, מי מהם נעצר?

אלדד רבינוביץ: הם לא נעצרו, הם נפגעו מאבן.

אלדד רבינוביץ: נכון, הם לא נעצרו, למה שייעצרו?

דני דנון: משפט לסיום.

יעקב כץ: הילד היהודי לא מעניין אותם.

יעקב כץ: תגידי, 'הוא לא מעניין אותי'.

טלי ניר: צריך לראות גם בקונטקסט הכללי את שני הצדדים.

טלי ניר: זה לא נכון, אנחנו מטפלים בילדים של מתנחלים וחרדים, אני יכולה להביא לך עכשיו שורה של דוגמאות, זה פשוט לא נושא הדיון.

יעקב כץ: כמה ילדים יהודים נפגעו מאבנים?

יעקב כץ: תני לי מספרים.

דני דנון: חבר הכנסת כץ, שנייה רגע.

יעקב כץ: כמה ילדים יהודים נפגעו מאבנים?

יעקב כץ: אני רוצה לשמוע ממך.

טלי ניר: אתה יודע?

יעקב כץ: כן, אני יודע.

יעקב כץ: אני אראה לך את הילדים שעם צלקות, שחטפו ברמאללה.

יעקב כץ: את רוצה שאני אראה לך?

טלי ניר: אנחנו מדברים עכשיו על סילוואן, אני באמת לא יודעת מה קורה ברמאללה, אני נורא מצטערת.

דני דנון: אני רוצה לומר לפרוטוקול, אני אשמח מאוד לקיים דיון בוועדה, זה לא קשור לנושא הדיון כרגע, על מקרים שהאגודה לזכויות האזרח טיפלה בילדים של מתיישבים ביהודה ושומרון.

דני דנון: אני אשמח מאוד.

דני דנון: אמרת שאתם מטפלים.

טלי ניר: סליחה, האגודה לזכויות האזרח היא עיקר הדיון, או הילדים של שכונת סילוואן---

אלדד רבינוביץ: עכשיו היא תהיה על הדיון.

דני דנון: את אמרת לפני שתי דקות---

טלי ניר: מה זה ההתקפה הזאת על ארגון שפועל למען זכויות כל תושבי מדינת ישראל.

יעקב כץ: ---את לא קוראת לעצמך 'התנועה לזכויות ערבים', תגידי, 'אני התנועה לזכויות ילדי ערבים'.

טלי ניר: מה זה רלוונטי עכשיו לדיון?

דני דנון: זה רלוונטי, כי נאמרה פה אמירה שאתם מטפלים בכל ילדי ישראל, גם במתיישבים וגם בחרדים.

דני דנון: אני אומר שאני אשמח לנהל דיון ולשמוע---

טלי ניר: כל מי שפונה אלינו והיו לנו...

טלי ניר: היו ילדות בעמונה והיו ילדות בעמנואל והיו ילדות מבית ספר בית יעקב בירושלים.

טלי ניר: והיו פניות של חרדים בירושלים, שהיינו הראשונים לצאת נגד מה שעשתה העירייה.

טלי ניר: אני יכולה לתת עוד שורה ארוכה של דוגמאות.

דני דנון: תודה רבה.

טלי ניר: אני רק רוצה להוסיף נתון אחד לגבי העוני, שהוא נעדר מהדיון הזה.

טלי ניר: 80% מהילדים בסילוואן חיים מתחת לקו העוני, זה נתון של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, לא שלנו, והנתון הזה צריך להילקח בחשבון ביכולת של האוכלוסייה לאפשר לילדים איזה שהיא רמה אחרת של חיים, של יכולת שלא קיימת, ולכן יש צורך יותר חזק במעורבות של הרשויות, ואני מאוד מצטערת שראש עיריית ירושלים לא נמצא פה והאנשים ממשרד החינוך, שאמונים על הדבר הזה ויודעים את הנתונים, לא נמצאים כאן, בשביל לתת תשובות לדברים שלי.

דני דנון: תודה.

דני דנון: מר מתי דן, בבקשה.

מתי דן: קודם כל אני רוצה להודות לך על ההזדמנות, שאפשרת לנו פה להיפגש דווקא סביב השולחן העגול הזה, עם נציגי השכונה הערביים, שהם השכנים שלנו.

מתי דן: ואם מדברים על גן המלך, אמר שלמה המלך, טוב שכן טוב מאח רחוק.

מתי דן: לנו, כעטרת כהנים, אין שום בעיה שיהיו שם ערבים.

מתי דן: לצערי הרב הנציגה של האגודה לזכויות האזרח אמרה שהיא צריכה לבחון את הנוכחות של היהודים בבית יהונתן, אז אני אומר פה עכשיו; אין לנו שום בעיה לחיות עם הערבים, ויותר מזה, אני מקבל את ההצעה של אלדד רבינוביץ, תושב בין יהונתן, להקים צוות של תושבים יהודים וערבים, ולהוציא את הפוליטיקה הזו של ארגוני השמאל מהטיפול באוכלוסייה הערבית, שהטיפול שלהם יוצר את הסכסוך.

מתי דן: זה שאין פתרונות לאוכלוסייה הערבית, זה בגלל שיש להם אג'נדה פוליטית.

מתי דן: אני חושבת שהוועדה הזאת צריכה, פעם אחת, להתייחד ולקיים עשרות ישיבות עד שבכפר השילוח קודם כל... ואני לא מדבר עכשיו על החורף, צריכים לקרוא לעיריית ירושלים הרגע, מחר בבוקר, ישיבה בפגרה, הכנסת יוצאת לפגרה, אבל ילדי סילוואן, גם היהודים וגם הערבים, לא יוצאים לפגרה.

מתי דן: העירייה צריכה להקים חדר מצב, שמחר בבוקר יהיו קייטנות לילדים הערבים בתוך הסילוואן, ולהפסיק את פסטיבל האבן הזה.

מתי דן: אני לא מסכים עם כל דבר שנאמר, ואני חושב שהמשטרה באופן מיידי צריכה להציב על הגגות, וזה לא רק למנוע את הפגיעה של היהודים, בוודאי שפיקוח נפש דוחה הכל והוא קודם לכל, כמו שאמר מר אלדד רבינוביץ, המשטרה צריכה לתפוס את הגגות לטובת האוכלוסייה היהודית והערבית ולהפסיק את יידויי האבנים האלה באופן מיידי.

מתי דן: אי אפשר להשאיר את זה, כמו שאמר חבר הכנסת כץ, לתוך החוקים שלא קיימים עד שיחוקקו.

מתי דן: אני פה קורא לעירייה וגם לתושבים, אם אפשר אחרי זה לשבת אצלך בחדר, לזמן את המנהל הכללי של העירייה, את ראש העיר, ולראות מה מחר בבוקר העירייה נותנת כפתרון לילדים היהודים והערבים של הסילוואן.

מתי דן: ולהפסיק כל הזמן להיכנס לפוליטיקה.

מתי דן: בגלל שכל הסדר שלא יהיה, חיים פה בירושלים יהודים וערבים, וצריכים להסתדר.

מתי דן: אנחנו מסתדרים עם השכנים.

מתי דן: אנחנו בשעתו פנינו גם לנציגי מרצ בעירייה, אמרנו להם, בואו נשב ביחד ונראה איך פותרים.

מתי דן: אבל אני חייב לומר שלצערי הרב הם לא הרימו את הכפפה, כי הם חייבים לשמר את המצוקה של הערבים, כי חס ושלום יפתרו את המצוקה של הערבים, מה יעשו האגודה לזכויות האזרח, איך הם יתקיפו את כל---

טלי ניר: לא, לא.

מתי דן: אני אומר את הדברים האלה פה.

מתי דן: אם אני טועה, אני מבקש סליחה.

טלי ניר: אתה טועה.

מתי דן: אנחנו פנינו לסיעת מרצ, אולי זה לא אתם---

טלי ניר: מה זה קשור אלינו?

טלי ניר: אתה לא יכול להאשים אותנו, אתה מכיר אותנו, אתה יודע מה אנחנו עושים, אתה יודע במה אנחנו מטפלים, אל תעשה לנו דה לגיטימציה סתם, בשביל להציג את העמדות שלך.

מתי דן: לא, בגלל שאתם אמרתם שאתם תבדקו אם בכלל ילדים יהודים יכולים לגור שם.

מתי דן: אז אני חוזר בי---

טלי ניר: אנחנו לא אמרנו---

מתי דן: אז אני חוזר בי---

טלי ניר: זה בכלל לא אמרנו.

טלי ניר: ממש לא---

מתי דן: אז אני מציע עכשיו לאגודה לזכויות האזרח ולעמותת עטרת כהנים ולאוכלוסייה הערבית והיהודית לשבת סביב שולחן עגול ולהקים חדר מצב עד לפתרון מיידי של הצרכים של האוכלוסייה הערבית והיהודית.

מתי דן: נשב ביחד.

מתי דן: אנחנו לא נריב איתכם, בואו נציב את היעדים ונראה.

מתי דן: אני קודם כל מבקש סליחה אם פגעתי.

מתי דן: אמרתי שפניתי לסיעת מרצ, אני מבקש עכשיו, בזכות היוזמה של היושב ראש, חבר הכנסת דני דנון, שהשולחן הזה יישאר עגול עד שייפתרו כל הצרכים.

מתי דן: אבל לא לחכות עוד חודשיים למושב החורף.

מתי דן: הקיץ, כמו שאמרו כאן, בעיצומו, צריכים להתחיל עכשיו את הקייטנות, בשבוע הבא.

מתי דן: שיפסיקו כל פעם לספר לנו שמקיימים עוד איזה תכנית ויפקיעו.

מתי דן: העירייה פה אומרת---

רותי מטות: אני רק רוצה להגיד לכבוד היושב ראש, בתור נציגת הרווחה, שאין השנה שום תקצוב ושום סיוע, שום סבסוד לשום קייטנה לאף ילד ב...

רותי מטות: אני לא יודעת מה קורה במקומות אחרים, אבל בירושלים לאף ילד לא קיבלנו שום סבסודים, לא במזרח העיר, לא במערב העיר, לא לחרדים, לא ליהודים, לא לערבים, לא לאף אחד.

רותי מטות: אין לנו אגורה אחת, לעומת שנים קודמות, וזה בוודאי וודאי פוגע באוכלוסייה הנזקקת.

רותי מטות: אין לי ספק.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לסכם את הדיון.

דני דנון: ראשית לומר שעצם הדיון פה הוא הישג.

דני דנון: מללכת לזרוק אבנים ולריב ולהתעמת, זה הכי קל, ועצם זה שהגיעו פה לכנסת נציגים של התושבים, נציגים של בית יהונתן, נציגים של האגודה לזכויות האזרח, כל המשרדים, זה דבר חשוב מאוד, כאשר המטרה של הוועדה היא ילדים.

קריאה: אני רוצה לומר שאני משתתפת שנים בוועדות לזכויות הילד, אני כל כך נרגשת, אתם פעם ראשונה ממלאים את הכותרת של הוועדה הזו, 'שלום הילד באשר הוא ילד', ילד יהודי, ילד ערבי, והאמירות פה, שיתוף הפעולה באמת, עד שייצא העשן הלבן, ולמצוא פתרון אמיתי לילדים, הוא פשוט מרגש.

קריאה: זו המטרה של הכנסת, זו המטרה של הוועדה הזו.

קריאה: אני כולי נרגשת, הלוואי שזה יישאר וייצא לפועל מעבר למלים ובאמת מה שאמרתם עכשיו, תיקחו אתם את היוזמה.

קריאה: אנחנו החזקים, תיקחו את היוזמה, תדפקו על מה שצריך וצריך למצוא לזה פתרון.

קריאה: המחקרים מראים שתסכול, שעמום ועוני מביאים לאלימות ואנחנו פה כדי לעזור לילדים שלנו, לכולם.

קריאה: וחבר הכנסת דנון, אני רוצה לברך אותך על הדיון הזה ועל תחושת ההתעלות שיש כרגע.

קריאה: הלוואי שמפה ייצאו מודלים אחרים לפתרון בעיות, סכסוכים ומאבקים בתוך החברה הישראלית עצמה, שגל האלימות שוטף אותנו, אבל גם בסכסוך היהודי-ערבי.

יוכי סימן טוב: אני מצטרפת לכל מה שאמרת, רק יחד עם זה אני רוצה להגיד משהו, יש לנו נטייה בשנים האחרונות יותר מדי לתלות בהסברים התנהגויות פליליות.

יוכי סימן טוב: אני אומרת את זה גם כאחראית על מניעת אובדנות במשרד החינוך.

יוכי סימן טוב: פנה אליי עיתונאי, ראיין אותי בכתבה ארוכה והתחיל להגיד, בין השאר, 'זה נכון שיש פסיכולוג רק לכל 2,000 ילדים במדינת ישראל?

יוכי סימן טוב: ' אמרתי, 'תעשה לי טובה, אל תכתוב את זה בכתבה, לא בגלל שאני לויאלית למשרד החינוך, אלא בגלל שזה לא טוב לילדים, לתת להם הסבר למה זה מוצדק שהם יתאבדו'.

יוכי סימן טוב: אחד הדברים שאנחנו צריכים לעשות, אני חושבת, זה בהחלט להבין שמצוקה היא לא טובה, אבל חבר'ה, אם אנחנו מדברים על אובדנות, האחריות של כל ההורים, וזה לא משנה יהודים, ערבים, זה למנוע מהילדים ל...

יוכי סימן טוב: חקירת משטרה היא אכן גורם סיכון רציני לאובדנות.

יוכי סימן טוב: תדעו את זה.

יוכי סימן טוב: זה נורא מסוכן.

יוכי סימן טוב: לכן אנחנו כהורים, כולנו צריכים להתגייס למנוע מהילדים שלנו להגיע למצבים האלה, ואני לא מדברת פוליטיקה בכלל.

יוכי סימן טוב: אני מדברת חינוך, אני מדברת פסיכולוגיה של ילד.