הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 18, פרוטוקול מספר 89, 2011-02-15 10:30

אורי מקלב: שלום לכולם.

אורי מקלב: מכובדיי, חבר הכנסת זאב בילסקי, שמעבר לכל הפעילות שלו למען ניצולי השואה, ראש השדולה לקידום ענייני ניצולי השואה.

אורי מקלב: חברת הכנסת מרינה סולודקין, ששותפה אתנו בכל הנושאים, במיוחד בנושאים האלה.

אורי מקלב: אנחנו בעצם בישיבה שהיא דיון המשך לגבי ההתנהלות והזכויות של ניצולי השואה ונכי ונרדפי הנאצים, אנחנו עושים את זה באופן יחסי בגלל שאנחנו מרגישים על ציר של מימד הזמן שכל יום שעובר, יש בו חשיבות מיוחדת כי אנחנו מדברים בניצולי השואה שהצעירים שביניהם הם כבר עברו את גיל ה- 80, שיאריכו שנים רבות, כל מי שהיום, אני חושב שגם אחד שסיים את השואה בגיל 20, בשנות ה- 20, הוא כבר היום כבר מתקרב ל- 90, מי שהיום בן 80, אני חושב שהוא סיים את השואה בגיל 14, 15, אנחנו כבר היום 66 שנה לאחר סיום, אם כך שאנחנו מדברים על אנשים שעברו הרבה והיום גם כן כבר היום נמצאים בשנתון המבוגרות, שכמובן לא מקלות עליהם בעמידה על הזכויות שלהם ואנחנו יודעים שיש מה לעשות כדי לקבל את מה שמגיע להם.

אורי מקלב: במיוחד על שינויים שקורים אצלם, אם בקשר לגמלה שיש להם, שהם צריכים להוכיח, על-ידי מסמכים ועל-ידי טפסים ולהסביר את עצמם ולעבור ועדות כאלו או אחרות או לחכות לאישורים של ועדות שונות.

אורי מקלב: אנחנו יודעים מה זה לאנשים צעירים, קל וחומר לאנשים מבוגרים.

אורי מקלב: על כן המדינה גם מרגישה שהיא מחויבת לאותם אנשים שהם השרידים לתופת הנוראה שאנחנו, יש לנו מחויבות ערכית וגם מעשית, לעזור להם ולתמוך בהם ולתת להם את מה שמגיע להם ואין ספק שלניצולי השואה, מעבר להתמודדויות שיש לכל אחד בגיל הזה שצריך להתמודד, יש להם עוד תוספת משלהם.

אורי מקלב: הרבה דברים שלא צפו בשנים הראשונות, או שאנשים הצליחו להדחיק אותם, בשנים האלה צפים ועולים.

אורי מקלב: גם מבחינה ערכית, רגשית, וגם מבחינה מעשית.

אורי מקלב: יש דברים שלא דיברו עליהם והיום זה צף ועולה, יש דברים שלא סבלו מהם והיום הדברים התחילו להציק ועכשיו דורשים מהם להוכיח את הקשר.

אורי מקלב: הקשיים אולי לפעמים בגלל המשפחות שלא כולם זכו למשפחות מורחבות אחרי השואה, שהם יוכלו להיעזר בהן וכן הלאה וכן הלאה, הקשיים רבים, מעבר לנושא המרכזי שאנחנו ודאי ובוודאי, אנחנו מרגישים שאנחנו מחויבים להם.

אורי מקלב: יש לנו מעבר לכל העזרה, כאן אנחנו חייבים ביתר שאת, והמדינה גם ראתה לעצמה את הנכונות והיא החליטה שהיא צריכה לעשות את זה ויש לנו, והמדינה הקימה ותומכת ברשות לזכויות ניצולי השואה, שהיא בעצם הגוף הגדול והאחראי, מעבר לעוד גופים שגם כן נתמכים ועוזרים.

אורי מקלב: אנחנו רוצים היום באמת לשמוע גם על ההתקדמות, על נושאים שדיברנו בעבר, וגם לשמוע מאנשים שפנו אלינו, בבעיות שהם נתקלים מול ההתנהלות השוטפת ואנחנו, כולל בכוונה שלנו, כדי לראות איך אנחנו באמת משפרים ומקדמים את הנושאים הללו.

אורי מקלב: ברשותכם, חברים, גם חברת הכנסת ליה שמטוב שהצטרפה אלינו, אם מישהו מכם יירצה לומר עכשיו כמה מילים או אחר-כך, אנחנו נתחיל.

זאב בילסקי: רק הערה שניצולי השואה שיושבים פה איתנו, הם למטה מהגיל שדיברת עליו, זה מקרה יוצא דופן, אבל פה אין אף אחד שעבר את ה- 70, או משהו כזה.

קריאה: אני לא עברתי את ה- 70, רק את ה- 80.

זאב בילסקי: כל הנשים צעירות.

אורי מקלב: באמת, בתחילת הדברים, אנחנו רק רוצים להגיד שמכיוון שאנחנו גם בוועדה משודרת, אנחנו מזמינים את האנשים, מי שתוך כדי השידור יירצה לפנות בנושאים מסוימים שהוא חושב שזה מן הראוי שאנחנו נדון בהם או שנדע אותם, לשלוח בפקס' 6408931, כאן בכנסת, זה כמובן אזור חיוג 02.

אורי מקלב: אנחנו נשתדל ככל שניתן, גם להביא את הדברים האלה.

אורי מקלב: אנחנו גם נעשה, כל אחד יציג את עצמו.

אורי מקלב: נתחיל עם ראשונת הדוברים, והיא אחת הפונות שפנתה אלינו, גב' רגינה רוטנשטיין.

רגינה רוטנשטיין: אני מבקשת שתגבירו את קולכם, שתבינו שיש לכם פה עסק עם ניצולת שואה.

רגינה רוטנשטיין: בקיצור, גבירותיי ורבותיי, חברי הכנסת, רבנים, מכובדים.

רגינה רוטנשטיין: התאספנו היום כאן, לא כל-כך הרבה אנשים כמו שציפיתי שיבואו, כנראה, הסוג שלי כנראה שלא יכולים לבוא.

אורי מקלב: ובאמת מעריכים את זה שהגעת.

רגינה רוטנשטיין: ברוך השם שיש נציגה אחת לפחות.

רגינה רוטנשטיין: יש לי הרבה על מה לדבר ואני גם לא יודעת מאיפה להתחיל.

רגינה רוטנשטיין: קודם כל להציג את עצמי, אני ניצולת שואה, כמו ששמעתם, שמי רגינה רוטנשטיין, אם לשתיים, סבתא ל- 15, סבתא רבא ל- 48, ואלטר סבתא לדור החמישי.

אורי מקלב: יפה.

אורי מקלב: כן יירבו ותזכי הרבה שנים, שנים רבות.

רגינה רוטנשטיין: ברוך השם שזכיתי לזה, אחרי שאיבדתי מבית הוריי רק עשרה אנשים.

רגינה רוטנשטיין: יצאנו לקראת גרמניה, היה 11 נפשות, עשרה לא חזרו.

רגינה רוטנשטיין: הקדוש ברוך הוא רצה ככה שאני כן אחזור הביתה מתוכם, בגיל 15, כמובן, באתי הביתה, היתה ממש שואה שנייה, כמו שאומרים, כי לא היה לי למי לחזור הביתה.

אורי מקלב: ספרי לנו, אם את יכולה, איפה היית בשואה?

רגינה רוטנשטיין: באושוויץ כמובן, ובנירנברג והשתחררתי בפלוצנבורג.

רגינה רוטנשטיין: מאיפה ששחררו את דמיאניוק.

רגינה רוטנשטיין: דמיאניוק היה שם המנהיג והוא נתן פקודה שייקחו אותנו סמוך ליער, איפה שהיינו, ושם שיגמור אותנו.

רגינה רוטנשטיין: אבל היה שם שליח מהקדוש ברוך הוא והוא לא רצה להסכים וכך נשארנו בחיים.

רגינה רוטנשטיין: אבל דמיאניוק, שנתן את הפקודה הזאת, בפלוצנבורג, שחררו אותו מכאן, שילך לנפשו.

רגינה רוטנשטיין: בקיצור, התחתנתי איך שהתחתנתי עם גיסי פה ושם, אני לא אספר את כל ההיסטוריה שלי כי זה הרבה זמן, אלא נחזור לדבר שכואב לכל ניצולי השואה במדינת ישראל.

ליה שמטוב: באיזו שנה עלית לארץ?

רגינה רוטנשטיין: ב- 51.

רגינה רוטנשטיין: ובאתי, בניתי את הארץ, מה זה בניתי?

רגינה רוטנשטיין: עבדתי בישראל 34 שנים, עשר שעות ביום.

רגינה רוטנשטיין: מתוכם שמונה שנים בקיבוץ, לקחתי חלק גם בבניית הארץ בתוך הקיבוץ ו- 26 שנים במפעל כימי דשנים.

רגינה רוטנשטיין: אם מישהו שמע על דשנים שמייצרת זבל כימי.

רגינה רוטנשטיין: ואם לא אכלתי מספיק גזים באושוויץ, אז גמרתי גם במפעל הזה 26 שנים, שעד עכשיו אני צרודה מזה.

רגינה רוטנשטיין: לא נדבר שאני חצי אדם, ככה בניתי את הארץ, שאני עין אחת אין לי, שמיעה באוזן אין לי ושברו לי עשר שיניים בתוך הפה, כשאני שכבתי על הרצפה בשלולית דם, כבר לא הייתי מגיבה על הבעיטות שנתנו לי בתוך הפה עם המגפיים, ככה נשבור, היום הולכים להוציא שן אחת, עם כל הקונפורטים, עם זריקות והם מפחדים.

רגינה רוטנשטיין: והגרמנים עשו את זה במגפיים שלהם, עם עשר שיניים, מה שסבלתי שאף יהודי שלא יסבול את זה בכל ימי חייו.

רגינה רוטנשטיין: וכהנה וכהנה, חזרתי הביתה, כמו שסיפרתי קודם, ילדה, הייתי כבר בת 16, לא היה למי, למה, נפלתי מהשמיים.

רגינה רוטנשטיין: למזלי, התחתנתי עם גיסי, שאשתו היתה אחותי ואת אחותי ליוויתי לקרמטוריום, כמו שליוויתי את כל בני המשפחה שלי, הלכתי כי גם אותי הוא שלח, מנגלה לקרמטוריום, רק משום מה, הוא החזיר אותי, שהייתי כבר להיכנס לקרמטוריום, החזיר אותי.

רגינה רוטנשטיין: אני לא רציתי כמובן לבוא, לא ידעתי לאן, רציתי ללכת עם כל המשפחה שלי.

רגינה רוטנשטיין: אבל הוא ניגש אלי, תפש אותי מהשערות, הפיל אותי ארצה, התחיל להכות אותי, שבר לי את כל העצמות.

רגינה רוטנשטיין: שאימא ביקשה אותו שלא, שיפסיק להכות אותי, הוא הלך ונתן צידה לדרך לאימא שלי גם כן כמה מכות, מהמקל שעשה שמאלה וימינה.

רגינה רוטנשטיין: מי לחיים ומי למוות.

אורי מקלב: ביקשת להגיד מה היום סובלים ניצולי השואה בארץ.

רגינה רוטנשטיין: מה שסובלים, גם פה יש לי פרק ארוך מה להגיד מה שסובלים.

רגינה רוטנשטיין: אני קודם אגיד על עצמי קודם, על מה שאני סובלת.

רגינה רוטנשטיין: כמו שסיפרתי שאני שבורה, אני חצי אדם, ואני קיבלתי אחרי כמה שנים שאני נלחמתי ביטוח לאומי, הלוואי ולא היתה קיימת, שנים עד שזרקו לי חמש שעות בשבוע.

רגינה רוטנשטיין: ומה זה חמש שעות בשבוע?

רגינה רוטנשטיין: יש לי, ריבונו של העולם, את כל הזכויות.

רגינה רוטנשטיין: הגיל 84, לא מדבר למדינה שלי.

רגינה רוטנשטיין: 34 שנות עבודה, וביטוח לאומי היתה השותפה שלי הכי גדולה, ומס הכנסה ומס אחיד, כל המיסים, אחרי עשר שעות עבודה ביום, הלכתי הביתה בסוף החודש עם גרושים, אמרתי – רבותיי, בשביל מי אני עובדת?

רגינה רוטנשטיין: אבל לזקנה, לזקנה.

רגינה רוטנשטיין: נו, אמרתי, אולי כדאי, בשביל הזקנה לעבוד.

רגינה רוטנשטיין: ככה עבדתי.

רגינה רוטנשטיין: הגעתי ברוך השם לזקנה, מצפצפים עלי, אף אחד לא שואל אותי מה או מה.

רגינה רוטנשטיין: הגשתי תביעה דרך הרופא שלי, שאני, המצב שלי מחמיר, שיוסיפו לי שעות.

רגינה רוטנשטיין: במקום להוסיף לי שעות, הורידו לי שעה אחת.

רגינה רוטנשטיין: זאת אומרת, חמש שעות היה להם מדי הרבה, נשארת עם ארבע שעות.

רגינה רוטנשטיין: אני פשוט בן-אדם שזקוקה לשמירה 24 שעות.

רגינה רוטנשטיין: כי קודם כל, לא פעם אחת בערב כשאני מדליקה את האש, את הגז, מצאתי את זה בבוקר אותו דבר איך שהדלקתי אותו בערב, האם זה לא סכנת נפשות?

רגינה רוטנשטיין: או כשמדובר על תרופות, כן לקחתי, לא לקחתי, או שאני לוקחת פעמיים או שאני לא לוקחת כלום.

רגינה רוטנשטיין: אני סומכת על חסדי השם, הוא שמר אותי עד עכשיו, שישמור עלי, אם הוא צריך אותי, שישמור עלי כי אין לי ברירה אחרת.

רגינה רוטנשטיין: אין מושיע מהמדינה.

רגינה רוטנשטיין: ריבונו של העולם, אנחנו ניצולי השואה, בזכותנו אנחנו יושבים פה בבית המחוקק הזה, בזכותנו, ניצולי השואה, של הדם שאנחנו שפכנו בנו כמה שבנו.

רגינה רוטנשטיין: ואת כל מדינת ישראל, זה השכר בשבילנו לעת זקנה?

רגינה רוטנשטיין: איפה אנחנו?

רגינה רוטנשטיין: איפה אנחנו?

רגינה רוטנשטיין: אפשר לדבר אל הקיר, למי כבר לא פניתי?

רגינה רוטנשטיין: לראשי הממשלה, לחברי הכנסת, גם לכבוד חבר הכנסת מר זאב בילסקי, שהוא עשה רעש גדול לפני כמה חודשים, שנירשם, שהוא בא.

רגינה רוטנשטיין: הוא המושיע שלנו, פה ושם, מעשיות, וכל אחד מסר את הפרטים שלו.

רגינה רוטנשטיין: את הפרטים לקחו מאיתנו ושום כלום.

רגינה רוטנשטיין: שום כלום.

ליה שמטוב: איזה קצבה את מקבלת היום?

רגינה רוטנשטיין: 2,800 שקל, עם אחוזי נכות 56%, שאני חצי אדם.

רגינה רוטנשטיין: ואני מאוד זקוקה, אני לא זוכרת מה שאני עושה, עכשיו לוקחת משהו, שכחתי.

רגינה רוטנשטיין: אני לא זוכר.

רגינה רוטנשטיין: זה הגיל וזה, כל הצרות שסבלתי.

ליה שמטוב: וזה שאת היית בגטו?

קריאה: היא היתה במחנות.

ליה שמטוב: במחנה, את גם מקבלת איזה שהוא סכום?

ליה שמטוב: מה את מקבלת בסך-הכל?

ליה שמטוב: את מקבלת קצבה מביטוח לאומי, על זה שאת עבדת חלק מהכסף שצברת, מקבלת את הביטוח הלאומי.

ליה שמטוב: את מקבלת משהו מהגרמנים, נכון?

אורי מקלב: לא משנה, לא כמה.

אורי מקלב: לא כמה.

רגינה רוטנשטיין: קודם תציגי את עצמך, שאני אדע מי שחוקר אותי.

ליה שמטוב: אני לא חוקרת.

ליה שמטוב: אני שואלת את הסכומים.

ליה שמטוב: אני חברת כנסת מישראל ביתנו.

ליה שמטוב: ותאמיני לי, בדיוק כמוך, יש לי טענות לביטוח לאומי ולא מזמן היתה לנו ישיבת ועדת עלייה, בנושא הזה, כי פנו עולים חדשים וזה אותו דבר.

ליה שמטוב: הביטוח הלאומי, פשוט שם צריך לשנות.

ליה שמטוב: שם צריכים לשנות.

ליה שמטוב: לא יכול להיות שמגיל 80, אישה שקיבלה חמש שעות, אז הורידו לה עוד שעה.

ליה שמטוב: זה בכלל בלתי סביר וזה לא יכול להיות.

אורי מקלב: כנראה שהם התרשמו מאיך שהיא מציגה את הדברים.

אורי מקלב: ברוך השם, באמת את מציגה את הדברים מאוד מאוד יפה וכנראה שמי שבא מתרשם מהצגת הדברים ולא מדברים אחרים.

אורי מקלב: אבל אנחנו נשמע מגברת רגינה, יש עוד דברים שאת יכולה להגיד לנו במה את נתקלת בבירוקרטיה שלא מאשרים לך, חוץ מביטוח לאומי, יש לך טיפולים, את פנית לעוד ארגונים שביקשת איזו עזרה?

אורי מקלב: לגבי השיניים, אמרת שיש לך עכשיו בעיה בשיניים שלא מטפלים ואין לך היום את האפשרות לטפל בזה?

רגינה רוטנשטיין: מהאוצר, האוצר וביטוח לאומי, מי ישמור לך?

רגינה רוטנשטיין: אם אני הולכת למשרד האוצר, שולחים אותי.

רגינה רוטנשטיין: אין עם מי לדבר.

אורי מקלב: אנחנו לא שופטים, אנחנו קבענו את הישיבה כדי לתת לך את האפשרות באמת להציג את זה ולהביע, כי אנחנו חושבים, ולא רק זה, גם מצאו כאן לנכון לשדר את זה, כדי שאנחנו נוכל באמת לעזור לך ולאחרים, בזכותך.

רגינה רוטנשטיין: אני מדברת פה בשם כל ניצולי השואה שבישראל, 62,000.

רגינה רוטנשטיין: 62,000 ניצולי שואה במדינת ישראל, ומתוכם מתים יום יום 30 – 40 אנשים, שזה איום ונורא.

רגינה רוטנשטיין: לא מתים מרוב נחת.

אורי מקלב: חברת הכנסת סולודקין, רצית להוסיף משהו.

מרינה סולודקין: כן.

מרינה סולודקין: אני רציתי לומר, קודם כל זה חלק מהעבודה שלנו גם לשמוע דברים שלא צריכים לשמוע דווקא אלה שעובדים תמיד תוקפים אותם, אבל מה שאני אומרת, שבשבוע שעבר קיבלתי טלפון בבית, טלפנה בת של ניצולת שואה, היא כאן בארץ מ- 72, ואמרה שאימא במצב מאוד מאוד קשה, בגלל שאין כסף לשום דבר וקודם כל זה השיניים.

מרינה סולודקין: אז כמו שאני מבינה את העזרה, סיוע, שעות סיוע בשבוע ועזרה בתרופות ובשיניים, זה דבר ראשון שאנחנו חייבים לעזור ולתקן.

אורי מקלב: מי היום באמת ניצול שואה שיש לו בעיות בשיניים, כפי שאמרה גב' רוטנשטיין, שהיא סבלה באופן ישיר מהשיניים, שעשר שיניים נפלו לך תוך כדי פעולת ההכאה ממגפי הנאצים.

אורי מקלב: אני אומר, הרי כפי שסיפרת לנו שעשר שיניים, נפלו לך, רק מתוך מגפי הנאצים שבעטו בפיך והפילו לך עשר שיניים.

אורי מקלב: את היום, שיש לך, את רוצה לשקם את זה, יש מישהו שעוזר לך?

אורי מקלב: יש מישהו שעוזר לכאלה שהם ניצולי שואה, בטיפול בשיניים באופן מיוחד?

מרדכי ויזל: אני במקרה אחר, חמש שיניים.

מרדכי ויזל: אנחנו בני אותו הגיל.

אורי מקלב: תציג את עצמך, מר ויזל.

מרדכי ויזל: מוטק'ה ויזל.

אורי מקלב: ניצול שואה.

מרדכי ויזל: קודם כל, בוא נגיד ככה, שאני רוצה לומר, זאת אומרת, האוצר, הביטוח הלאומי, יש להפריד בין האוצר ובין ביטוח לאומי, בכלל, זה שני מוסדות אחרים, שונים לגמרי.

מרדכי ויזל: האוצר עושה, ואני מרגיש את זאת יום-יום כי אני גם חבר הנהלה בארגון הגג של ניצולי השואה, אני יושב-ראש ארגון ניצולי השואה בירושלים.

מרדכי ויזל: יושב-ראש ארגון אסירי הנאצים.

מרדכי ויזל: קודם כל, בקשר לשיניים, עד כמה שידוע לי היום, יש הסכם עם יד שרה, אני לא יודע אם ההסכם הוא בכל הארץ, שמשלמים מהסכום שעולות השיניים, 20%.

מרדכי ויזל: וחוץ מזה, יש גם לקרן רווחה, ישנם גם רופאים שמטפלים בהם.

מרדכי ויזל: ואני אומר את זאת לניצולי שואה שיש להם בעיה כללית עם שיניים – חבר'ה, יש לכם אפשרויות כאלו וכאלו.

מרדכי ויזל: ויש בירושלים עוד מספר רופאים שמטפלים בניצולי שואה חינם.

מרדכי ויזל: אני לא יודע מה שמתרחש.

מרים גרייבר: זה לא חינם.

מרים גרייבר: הם משלמים רק את החומר.

מרדכי ויזל: אני יכול לתת לך, ועם החומר והכל, בחינם.

מרדכי ויזל: אבל מה אומרים רובם?

מרדכי ויזל: לי יש רופא שאני מטפל אצלו שנים רבות ואני רוצה את הרופא שלי, זה דבר אחר.

מרדכי ויזל: עכשיו, בקשר לעשר שיניים ולחמש שיניים, בדיוק עכשיו יש לי באמת בעיה, ואני באמת עומד לפנות לאוצר.

מרדכי ויזל: אני בטוח שנקבל את הטיפול המתאים.

מרדכי ויזל: כי בכלל, כל האמפתיה שלנו לניצולי שואה, הוא השתנה, אני מוכרח להגיד שגם בילסקי שמטפלים בזה, בצורה מקסימה.

אורי מקלב: אני לא שאלנו איך אתה מקבל, כחבר בארגון, אתה יודע את הכל.

אורי מקלב: זה אנחנו יודעים, שאתה תוכל לקבל את זה, ואתה מכיר את הכל.

אורי מקלב: השאלה איך גב' רוטנשטיין תקבל.

מרדכי ויזל: בבקשה-?

אורי מקלב: אחת שלא יודעת, בארגון, לא מכירה בכלל את הארגון.

אורי מקלב: היא מכירה ביטוח לאומי, היא מכירה את האוצר.

מרדכי ויזל: ביטוח לאומי, אני לא מכיר את הנושא, אני לא רוצה להיכנס לזה.

מרדכי ויזל: שאלת בקשר לשיניים.

מרדכי ויזל: אז בדיוק יש לי ואני יודע שאני אפנה לאוצר, אני אקבל טיפול מתאים.

אורי מקלב: אתה מגיע לאוצר אתה תקבל טיפול, מה זה מתאים?

אורי מקלב: סליחה, סליחה, אם גב' רוטנשטיין, גם אותה, ניצול שואה, יש לו עכשיו בעיה בשיניים, שיכולה לעלות לו עשרות אלפי שקלים ויכול להיות גם אלפי שקלים והיא עכשיו רוצה לקבל.

אורי מקלב: מה היא צריכה לעשות?

אורי מקלב: לאן היא פונה?

אורי מקלב: היא פונה לאוצר והיא תקבל מימון על זה?

אורי מקלב: או ישלחו אותה ליד שרה, אז ייתנו לה 20%?

מרדכי ויזל: קודם כל, יש שני סוגי אנשים.

מרדכי ויזל: יש מי שהכירו בשיניים ואני מבין שגם לגברת הכירו וגם בשיניים שלי גם הכירו, אז ברור, אני מקבל טיפול בהתאם מהאוצר, באופן אוטומאטי.

מרדכי ויזל: איך זה מנוהל?

מרדכי ויזל: פשוט מאוד, כותבים מכתב, ואני ניגש לרופא ומסביר שאני צריך עכשיו לטפל עם פרוטזה, אני מבקש לטפל בזה.

אורי מקלב: תכף נגיע, כשכותבים מכתב, מתי מקבלים תשובה, אני אגיד לכם גם מתי אני קיבלתי תשובה.

מרדכי ויזל: איך כותבים מכתב?

מרדכי ויזל: כותבים בעט.

אברהם מיכאלי: אין להם גם מי שיכתוב.

אברהם מיכאלי: תאמין לי, אני מבין את הגישה שלך ואתה צודק מאוד שאי-אפשר כל דבר, אולי כל דבר קטן לפתור.

אברהם מיכאלי: אבל אם אני מסתכל על הגב' רוטנשטיין שהיא מציגה באמת בעיה אישית ואני מבין, היא מייצגת הרבה מאוד אנשים עם בעיה אישית דומה, הבעיה היא שאין להם גם מי שיעזור להם, להגיע לאותן כתובות.

מרדכי ויזל: בכל מקום יש ארגונים וכל אחד רשאי לפנות.

מרדכי ויזל: החברים המתנדבים שהם אחראיים, יש להם יושב-ראש וחברי הנהלה, והם יכולים לתת תשובה איך לפעול לגבי כל נושא.

אורי מקלב: מר ויזל, אני רק רוצה להגיד לך, אני פונה לחבריי, חברי הכנסת.

אורי מקלב: אני בנובמבר, הלשכה שלי שלחה שלושה מכתבים.

אורי מקלב: מנובמבר, יאיר, אנחנו שלחנו שלושה מכתבים.

אורי מקלב: מכתבים עם הבלנק של חבר כנסת בטיפול בפנייה אחת של ניצול שואה.

אורי מקלב: ועוד מכתב, עד היום הזה, עד לרגע זה, לא קיבלתי תשובה.

אורי מקלב: אנחנו.

אורי מקלב: זאת אומרת שהעזות נמצאת, אנשים מטלפנים אלי ואומרים ששמונה חודשים לא מקבלים תשובה.

אורי מקלב: אני אומר – אולי זה במקרה.

אורי מקלב: אבל אני לא צריך להביא דוגמה מאנשים אחרים.

אורי מקלב: מנובמבר, מנובמבר, אני שלחתי.

אורי מקלב: והוועדה לתלונות הציבור, שיש לה את הכוח, זאת ועדה ואף אחד לא מדבר.

אורי מקלב: רואים מכתב ואף אחד לא מגיב.

אורי מקלב: לפעמים אני יודע גם כן, כשמקבלים מכתב, שיכולים לשאול אותי על זה ולהציף את הנושא, אני מזרז את הטיפול, כל אחד באופן טבעי, מאדם לאזרח, אתה מקבל, אתה חושש, אתה מטפל מהר בדבר שאתה יודע שאנחנו נציף את זה.

מרינה סולודקין: פנית לאוצר?

אורי מקלב: כן, לאוצר.

אורי מקלב: ולא קיבלתי תשובה.

אורי מקלב: לא קיבלתי תשובה אפילו שהמכתב התקבל, לא קיבלתי תשובה.

אורי מקלב: מכתבך התקבל, נפנה את זה לוועדה, נפנה אותו, יגיע תאריך, אנחנו נודיע מתי תתכנס הוועדה הרפואית, אנחנו נודיע לך.

אורי מקלב: לא קיבלתי תשובה.

אורי מקלב: אנחנו נעבור הלאה למרים גרייבר, ניצולת שואה, אחרי שניתן לגב' רוטשטיין להוסיף.

רגינה רוטנשטיין: אני רוצה יותר להשמיע, לכן עשיתי, זה מאמץ גדול בשבילי להגיע להנה.

רגינה רוטנשטיין: שתי הבנות הביאו אותי, כי לא הייתי מסוגלת לבד, אני לא יוצאת מהבית, רק פעם בחודש אני הולכת לבנק לקחת את הפנסיה הזאת, "הגדולה".

רגינה רוטנשטיין: פעם בחודש.

רגינה רוטנשטיין: אני מתרחצת, אני לא רוצה להגיד פומבי, תוך כמה ימים אני מתרחצת פעם אחת, כי אני מפחדת להיכנס לאמבטיה, אני בודדה בבית, לצערי.

רגינה רוטנשטיין: אני מתקשרת לבת שלי, לבני-ברק – רחל, אני נכנסת לאמבטיה.

רגינה רוטנשטיין: שתדע, שתדע לאן נעלמתי.

רגינה רוטנשטיין: כשאני יוצאת – שוב פעם טלפון, רחל, כבר יצאתי.

רגינה רוטנשטיין: ככה זה חיים?

רגינה רוטנשטיין: ככה זה חיים?

רגינה רוטנשטיין: אומרים שיש לי מדי הרבה כסף, מעל 7,000 שקל?

רגינה רוטנשטיין: שתי פנסיות.

רגינה רוטנשטיין: אני עבדתי, שפכתי דם בשביל שתי הפנסיות האלה.

רגינה רוטנשטיין: הפנסיה מגרמניה, אין צורך להסביר, כמה דם שפכתי.

רגינה רוטנשטיין: אבל העבודה בארץ, בניתי את הארץ 34 שנים, ריבונו של עולם.

רגינה רוטנשטיין: אז מה הם עשו, בביטוח הלאומי?

רגינה רוטנשטיין: בחוק?

רגינה רוטנשטיין: חיברו את שתי הפנסיות ביחד, נו בטח, אם עוד ירשמו מה שהשכן גם מרוויח, אז יהיה לי עוד יותר.

רגינה רוטנשטיין: בשביל זה טוענים שלא מגיע לי יותר שעות עבודה, זאת אומרת, עזרה בבית.

ליה שמטוב: לא, השעות הם לא מסתכלים על הפנסיה, הם מסתכלים איך את מתפקדת.

רגינה רוטנשטיין: איך אני מתפקדת?

רגינה רוטנשטיין: אני לא מאחלת לאף אחד.

סולי אורמן: בסעיף 2, לא נחשבת כהכנסה.

ליה שמטוב: אני לא חושבת שמסתכלים על ההכנסה.

סולי אורמן: מסתכלים על ההכנסה.

אורי מקלב: רבותיי, רק שנייה.

אורי מקלב: אני מציע גם לא להפריע ברצף.

סולי אורמן: ההכנסה היא חלק מהחישובים וכשיש לה הכנסה מעל 3,500 שקל, היא לא תקבל גם שיניים.

ליה שמטוב: לא, היא לא מקבלת את השלמת ההכנסה.

ליה שמטוב: מי שקיבל עד היום זה מי שמקבל השלמת הכנסה.

סולי אורמן: היא לא תקבל שעות סיעוד אם יש לה הכנסה גבוהה וכדי שנדייק, מי שמקבל קרן סעיף 2, לא נחשב לו כהכנסה, ומי שמקבל מהאוצר – כן נחשב לו כהכנסה.

סולי אורמן: וזה אותם אנשים.

ליה שמטוב: אני לא חושבת שזה מדויק.

סולי אורמן: תבדקו.

אורי מקלב: אנחנו תכף נשאל.

ליה שמטוב: אני בדקתי את זה .

סולי אורמן: אז תבדקו.

סולי אורמן: אני מוכנה להביא את הדוגמאות.

אורי מקלב: רבותיי, אנחנו, גם יש כאן אנשים שיגידו.

אורי מקלב: יש כאן גם ביטוח לאומי.

אורי מקלב: אבל ניקח, כפי שאת אומרת, חברת הכנסת ליה שמטוב, את רוצה להגיד שהיא, זה הולך לפי התפקוד.

אורי מקלב: אנחנו לא צריכים הרבה כדי להבין.

ליה שמטוב: לא, זה שצריך בביטוח הלאומי לשנות את הגישה, זה משהו אחר ועל זה אנחנו דיברנו הרבה.

ליה שמטוב: כי לא יכול להיות, כבר בגיל 80, בן-אדם הוא כן עצמאי, יכול להיות שהוא עצמאי, אבל הוא לא יכול בלי עזרה.

ליה שמטוב: ולא כל בן-אדם שהוא בגיל 80 הוא רץ לבית אבות.

ליה שמטוב: הוא רוצה את הפינה שלו, הוא רוצה את המקום שלו, הוא רוצה לקבל את השירותים בבית שלו.

רגינה רוטנשטיין: גברתי, אנחנו באנו להשמיע.

רגינה רוטנשטיין: אני פעם ראשונה בכנסת, אולי גם פעם אחרונה.

ליה שמטוב: אני בעדך.

רגינה רוטנשטיין: תנו לנו לדבר.

אורי מקלב: אני אבקש, אבל לא להפריע, יש לי שאלות, אבל אני מבין שרצף המחשבה והדיבור מפריע.

אורי מקלב: בבקשה.

רגינה רוטנשטיין: תודה.

רגינה רוטנשטיין: זה חונק אותי, זה חונק אותי.

רגינה רוטנשטיין: דיברתי ברדיו השבוע, ברדיו קול חי, שם נתנו לי כמה רגעים לדבר.

רגינה רוטנשטיין: כמה שדיברתי, אותו לילה וגם למחרת, היו לי מיליוני טלפונים, מי ששמע אותי, כל הכבוד לך גב' רוטנשטנטין, כל הכבוד לך.

רגינה רוטנשטיין: ככה צריך, אל תשתקי.

רגינה רוטנשטיין: מה כל הכבוד?

רגינה רוטנשטיין: מזה עוד לא יוצא לי כלום.

רגינה רוטנשטיין: אני צריכה שיוסיפו לי כמה שעות עזרה ביתית, לפחות 20 שעות שייתנו לי, כי זה לא בחינם, זה לא בחינם.

רגינה רוטנשטיין: זה תמורת שאנחנו בנינו פה את הכל במדינת ישראל וזה מה שיש לנו, מחפשים לנו את המוות לעת זקנה, שמתים 30, 40 אנשים.

רגינה רוטנשטיין: הנה, אני בקושי מדברת.

רגינה רוטנשטיין: עד מתי אני עוד אספיק ככה לדבר?

רגינה רוטנשטיין: כמה נשאר לי עוד לחיים, שאני ארגיש שאני עוד חיה?

רגינה רוטנשטיין: שאני מפחדת בלילה לישון, כי פעמיים רצו לשבור את הסורגים ולהיכנס להרוג אותי.

רגינה רוטנשטיין: איך אני חיה ואיך כולנו, לא רק אני, אל תיקחו בחשבון 62,000 סובלים כמוני, ואין מענה.

רגינה רוטנשטיין: אף אחד לא בא לקראתם.

רגינה רוטנשטיין: אף אחד לא בא לראות איך הוא ישן, אם יש מה לאכול.

רגינה רוטנשטיין: הולכים לחפש אוכל בפח הזבל.

רגינה רוטנשטיין: זה חרפה ובושה למדינת ישראל.

רגינה רוטנשטיין: שאנחנו בנינו אותה.

רגינה רוטנשטיין: אני גם כן הוספתי 34 שנות עבודה לבנות אותה.

רגינה רוטנשטיין: למי אני בניתי?

רגינה רוטנשטיין: למי?

רגינה רוטנשטיין: למיליארדרים האלה?

רגינה רוטנשטיין: לי אסור שיהיה לי יותר מ- 7,000 שקל, שאני המון כסף הולך לי, קודם כל אצלי בבית נקי, נכון, אני לא אוכל ואני לוקחת, משלמת 45 שקל לשעה לעוזרת, יש לי ברירה?

רגינה רוטנשטיין: בתוך זבל הייתי שנה באושוויץ, עכשיו אני רוצה לעת זקנתי כמה שנשאר לי עוד לחיות, שיהיה לי בית נקי לפחות ועוד דברים ודברים, אין לי עם מי לדבר, אין מי שיישמע אותי.

רגינה רוטנשטיין: אמרתי כבר אני אאסוף את כל כלי התקשורת לחוץ לארץ, ואני אשפוך את לבי אליהם.

רגינה רוטנשטיין: אני אלכלך את המדינה, כי מכריחים אותי.

רגינה רוטנשטיין: מכריחים אותי.

רגינה רוטנשטיין: לדאוג, אני אומרת במפורש, 62,000 ניצולים, ישנם אולי עכשיו כבר פחות כי מתים כל יום.

רגינה רוטנשטיין: מתים כל יום.

רגינה רוטנשטיין: אז בגלל שיש לי יותר מ- 7,000, אני שואלת, שר האוצר שלנו, יש לו שני ראשים?

רגינה רוטנשטיין: שמעתי ברדיו, שאומרים שיש לו שני מיליארד דולר.

רגינה רוטנשטיין: ריבונו של עולם, גם לי יש ראש, אבל כסף – אין.

רגינה רוטנשטיין: אין לי כלום.

רגינה רוטנשטיין: למה?

רגינה רוטנשטיין: מאיפה יש לו מיליארדים?

רגינה רוטנשטיין: אני לא רוצה גם לענות.

ליה שמטוב: את צריכה להיות קודם כל, יש לך מיליארדים, כי יש לך ילדים, יש לך ילדים ויש לך נינים וזה מיליארדים.

רגינה רוטנשטיין: עוד סוד, הדור השני חולני בדיוק כמוני.

רגינה רוטנשטיין: זה הדור השני, שיהיו בריאים, זה הדור השני.

רגינה רוטנשטיין: ואפילו הדור השלישי.

רגינה רוטנשטיין: מחלות רציניות ביותר ומה עשו הגרמנים, פיקחים?

רגינה רוטנשטיין: לפני איזה שנתיים-שלוש, הכל אני לוקחת מהרדיו.

רגינה רוטנשטיין: הרדיו משקר – גם אני משקרת.

רגינה רוטנשטיין: 12 מיליארד דולר ואמרו לישראל – קחו לכם, ואין לכם מה לחפש איותר אצלנו.

רגינה רוטנשטיין: גמרנו.

רגינה רוטנשטיין: מי שיודע, קח.

אורי מקלב: אז את זכית?

רגינה רוטנשטיין: מה עשו?

רגינה רוטנשטיין: זכותי לדעת מה עשו עם הכסף.

אורי מקלב: אנחנו אומרים שהאושר שיש לך, אומרים שאת עשירה יותר משני מיליארד.

אורי מקלב: שיש לך, בלי עין הרע, אומרת חברת הכנסת ליה שמטוב, היא לא חוקרת אותך, היא אומרת הפוך, שיש לך, בלי עין הרע, שתי בנות, ונכדים, ונינים ובני נינים.

אורי מקלב: ואת זכית לראות אותם, הם רואים את הסתבא רבא שלהם ככה, באמת נמצאת.

רגינה רוטנשטיין: אז אני כבר שום דבר יותר?

אורי מקלב: ואם 7,000 שקל לא מספיק רק לתת מתנות לימי הולדת של הנכדים, לא צריכה להגיד, בלי עין הרע.

חיה רוטנשטיין: אבל היא צריכה יותר עזרה בבית.

אורי מקלב: אנחנו מעצימים את הדברים, אנחנו לא מתווכחים אתם, אנחנו יודעים מה פירוש לנהל משק בית בגיל כזה, כשאדם רוצה להיות לבד ולא רוצה להיות נטל על הבנות שלו.

אורי מקלב: בלי עין הרע, אתן כבר גם סבתות, יש לכן לכולכן.

חיה רוטנשטיין: גם לנו כבר יש נינים, ברוך השם.

אורי מקלב: ברוך השם.

רגינה רוטנשטיין: סבתא רבא.

אורי מקלב: אם את זכית שלבנות שלך כבר יש נינים, זו זכייה עצומה.

רגינה רוטנשטיין: אבל כב' הרב, בתור אימא שנולד פה נולד נכד, פה נולד נין, פה מתחתן נין, פה בר-מצווה, הלב נקרע לי שאני לא אתן משהו לילדים האלה, אין לי מאיפה.

רגינה רוטנשטיין: אין לי.

אורי מקלב: היטבת להגדיר זאת, גב' רוטנשטיין.

אורי מקלב: אני רוצה להגיד לך שהיטבת להגדיר זאת.

אורי מקלב: אנחנו מאוד מזדהים עם מה שאת אומרת.

אורי מקלב: אנחנו מאוד מזדהים.

אורי מקלב: ואנחנו עכשיו רוצים לשמוע גם את הביטוח הלאומי, וגם את הרשות לניצולי השואה ורוצים לשמוע עוד אנשים, מה הם אומרים, עוד ניצולי שואה או עוד דור שני של ניצולי השואה.

אורי מקלב: אם יהיה לך מה להוסיף אחר-כך, אנחנו נשמע אותך שוב, בסדר?

אורי מקלב: והבת שלך תעזור לך, אולי תתרגם את מה שאומרים, אם לא תשמעי.

אורי מקלב: חברת הכנסת מרינה סולודקין, רצית לומר משהו, בבקשה.

מרינה סולודקין: קודם כל, אני רציתי לומר לכל הנוכחים.

רגינה רוטנשטיין: אני רוצה להציג את עצמי, שכב' הרם מחזיק ממני, שאני השכנה של המחותנת של כב' הרב.

אורי מקלב: לא ידעתי.

אורי מקלב: וגם עם כב' הרב אנחנו שכנים.

אורי מקלב: את גרה בירושלים, נכון?

רגינה רוטנשטיין: ברמות ד'.

רגינה רוטנשטיין: רח' מינץ.

אורי מקלב: יפה מאוד.

אורי מקלב: יפה מאוד.

רגינה רוטנשטיין: עם הגב' שינדלר היינו שכנים בקרית אתא 37 שנים, ואני לא יכולה להיפרד, אנשים שמבינים אחד את השני.

אורי מקלב: הנכדה שלה, היא הכלה שלי.

אורי מקלב: לא ידעתי שאת מכירה אותה.

אורי מקלב: יפה.

רגינה רוטנשטיין: אני מאוד מקווה שמכאן יצא תורה.

אורי מקלב: אנחנו גם יודעים, ניצולי שואה קרובים אלינו, אנחנו יודעים את מה שהם עוברים.

אורי מקלב: ואנחנו יודעים שיש לנו חובה מוסרית וערכית לעזור ולהציף את הנושא שלכם ולכן אנחנו קיימנו ישיבה.

אורי מקלב: לכן קיימנו ישיבה.

אורי מקלב: חברת הכנסת מרינה, בבקשה.

מרינה סולודקין: קודם כל אני רוצה לומר לאורחים שלנו וגם לצופים, שאני וליה כאן, דור שני לניצולי שואה ולא כל ההורים זכו להגיע לגיל 86 ואני מברכת ומתפלאה מאושר שיש לגברת רגינה, בטח שאנחנו צריכים לתקן ואנחנו מתקנים שעות עזרה זה מאוד חשוב.

מרינה סולודקין: בקושי רב אני בעשר שנים העברתי את החוק שלא יוטל מס על הכסף מגרמניה.

מרינה סולודקין: עשר שנים לפני כן, זה לא היה ברור בכנסת ישראל, שכסף מגרמניה זה כסף על דם, עבור דם.

מרינה סולודקין: אני רוצה לומר שאני לא מתפלאה שאנשים לא יודעים את זכויותיהם, לא יודעים לאן לפנות לטיפולי שיניים, לא מקבלים עזרה נוספת מלבד העזרה של הביטוח הלאומי, אפילו חוקים מופרים.

מרינה סולודקין: לפני כשבועיים קיבלתי מכתב בלשכתי, שעוד פעם, לוקחים מיסים מכסף מגרמניה.

קריאה: מחשיבים את הכסף מגרמניה, כהכנסה.

מרינה סולודקין: כן, כהכנסה.

מרינה סולודקין: ואני רוצה לומר שליה ואני לא נולדנו כאן, אנחנו הגענו לכאן ובושה וחרפה שבארץ לא מבינים שניצולי שואה זה מילת קודש ואנשים שסבלו כל-כך הרבה, שחייבים חמלה, חסד, הרבה דברים.

מרינה סולודקין: ואני מאוד שמחתי כשראיתי מילים שאי-אפשר עם בירוקרטיה שיש, בגלל שזה גם טפסים, זה גם שאלונים, זה גם הרבה דברים שאנשים וקרובי משפחה שלהם אפילו לא מסוגלים למלא בצורה נכונה.

אורי מקלב: גם מי שנולד בארץ והאבא שלו נולד בארץ, גם לא מסוגל להגיע לזה.

אורי מקלב: תהיה זכות דיבור לכולם.

אורי מקלב: אני מבין שאתם כמעט בהגדרה של אלה שכבר עונים תשובות לפונים.

אורי מקלב: אז אם אתם מרגישים את עצמכם אז אתם תהיו בזמן של הפונים.

מרדכי ויזל: אתה ביקשת אותי להגיד.

אורי מקלב: קודם ביקשתי ממך עכשיו אני אומר שיש להמתין לזכות דיבור.

אורי מקלב: אבל לא עכשיו.

מרדכי ויזל: רק מילה אחת.

אורי מקלב: אבל חייב להיות סדר, מר ויזל.

אורי מקלב: חייב לעשות סדר, יש עוד אנשים שמחכים ורוצים לומר.

מרינה סולודקין: אדוני היושב-ראש, אולי אנחנו ביחד, אתה, אני, ליה, וגם אלו שמגרוזיה, גם מבין מה זה ניצולי שואה, אנחנו צריכים לעשות חוק, שעות עזרה לניצולי שואה.

מרינה סולודקין: שזה יהיה בצורה נפרדת.

אורי מקלב: זה קריטריון, לפני שבודקים אותם, האם הם מדברים.

מרינה סולודקין: לפני שבודקים.

מרינה סולודקין: בגלל שניצול שואה זה קיבלו, זה גם הוכרז בגרמניה, זה גם הוכרז בארץ.

מרינה סולודקין: זה דבר שאי-אפשר לערער.

מרינה סולודקין: אז שעות עזרה.

מרינה סולודקין: תודה.

אורי מקלב: אני אמרתי בתחילת דבריי, אני מאוד מזדהה עם מה שאת אומרת וזה באמת נכון.

אורי מקלב: ניצולי שואה, חלק גדול ממה שהם עברו בא לידי ביטוי בגיל המבוגר יותר, מכל הבחינות, מהבחינות המעשיות וגם מבחינה רפואית.

אורי מקלב: יכול להיות דברים שלא הרגישו קודם, היום זה בא לידי ביטוי והיום לעבור את כל המבחנים שהם צריכים לעבור, זה לא מתקבל על הדעת, אסור לתת להם לעשות את הבדיקות חזרה.

ליה שמטוב: יש פה מישהו מהביטוח הלאומי?

אורי מקלב: יש, יש.

אורי מקלב: רק תענו לי רק לשאלה הזאת, אחרי זה אני אתן לכם לדבר על כל הדברים, האם ניצולת שואה, או לא משנה, כל מי שזכאי לעזרה, לעזרה בבית, שעות עזרה בבית, שעות סיעוד, האם מבחינים אותו, כל המבחן הוא רק התפקוד האישי שלו או גם ההכנסה שלו, האם זה גם מהווה קריטריון בזכאות, או לא?

אורי מקלב: רק על השאלה הזאת.

אורי מקלב: אחרי זה נשאל עוד שאלות.

עטרה מלבסקי: אני עובדת סוציאלית באגף סיעוד בביטוח הלאומי.

עטרה מלבסקי: אני אענה ספציפית לשאלה שלך, למרות שאני הייתי מאוד שמחה להתייחס לדברים שנאמרו עד עכשיו, בהרבה מאוד נדבכים.

עטרה מלבסקי: הזכאות לחוק סיעוד היא אך ורק לאנשים שבאמת יש פגיעה בתפקוד היום-יומי שלהם.

עטרה מלבסקי: קיימים שני מבחנים, כפי שנאמר כאן, מבחן הכנסות ומבחן תפקוד.

עטרה מלבסקי: אם אפשר להסתפק בזה, כי אחרת אני מתחילה להרחיב.

אורי מקלב: אז למעשה, ההכנסה לא נחשבת?

עטרה מלבסקי: ההכנסה נחשבת.

עטרה מלבסקי: אמרתי – יש מבחן הכנסות ויש מבחן של תפקוד.

אורי מקלב: מאיזה סכום?

עטרה מלבסקי: הסכומים הם מאוד משתנים ומגוונים, אני יכולה להעביר את זה כתוב ומדויק.

ליה שמטוב: זאת אומרת, אם מישהו היום מקבל 7,000 שקל-?

עטרה מלבסקי: לא זכאי.

ליה שמטוב: אז הוא מראש כבר לא זכאי?

עטרה מלבסקי: יש שתי רמות, בעיקרון.

עטרה מלבסקי: יש הכנסה ממוצעת, יש רף גבוה של הכנסה, כשמעליו אדם לא מקבל זכאות גם אם ב- ADL, גם בתפקודי היום-יום הוא נמצא כזקוק, אבל ההכנסה שלו היא כל-כך גבוהה, שהוא נדחה ויש היקף של הכנסה שאז מקבלים חצי גמלה, כמו שהיתה כאן דוגמה מהזכאות, שהזכאות הכי גבוהה זה 168%, זה מסתכם בשעות בין 18 ל- 22 שעות, אבל באמת הגובה, זה גם גובה של הכנסה וגם גובה של רמת תפקוד.

זאב בילסקי: יש לי שאלה אלייך, כמה זמן לוקח, מהרגע שאדם פונה, עד שהוא מקבל את התשובה?

עטרה מלבסקי: זה פחות מחודש, בין עשרה ימים לחודש.

זאב בילסקי: זהו?

ליה שמטוב: זה לא השאלה.

ליה שמטוב: השאלה איך מתייחסים לזקן.

ליה שמטוב: מה דורשים ממנו.

ליה שמטוב: מגיעים לדירה, וזה מה שאני, לפני שאנחנו, כחברי כנסת נשנה משהו, אז ביקשתי מהביטוח הלאומי בוועדה שניהלתי, לפחות לפני הביקור, שבן-אדם יקבל הסבר מה ידרשו ממנו, בשפה שהוא מבין.

ליה שמטוב: פתאום אומרים לו – תדליקי את הגז או משהו כזה, אז הוא צריך כבר לדעת מה מחכה לו.

זאב בילסקי: בהמשך למה שאומרת ליה, הרבה פעמים אנשים מספרים לי שברגע שבא הנציג, קודם כל, זו התרגשות אדירה.

זאב בילסקי: זה אדם בגיל כזה, שהוא מבין שיש איזה מבחן שהוא צריך לעבור.

זאב בילסקי: הרבה אנשים מכשילים את עצמם, כי הוא כל-כך רוצה להראות, הוא כל-כך מתאמץ לקשור את השרוכים לבד, כשהוא לא יכול לעשות את זה, אבל הוא עושה דברים שהוא לא יכול לעשות, כי הוא מסתכל על האנשים, את יודעת, זה פשוט, לפעמים מחזה אומלל.

זאב בילסקי: לראות השפלה של בן-אדם, בגיל הזה, שעומד בפני איזה שהיא בחורה צעירה, והוא לא מבין מה העניין פה, הוא חושב שהוא צריך להוכיח כמה הוא זה ובסופו של דבר אומרים לו – תשמע, אתה זהו.

זאב בילסקי: האם אין אפשרות, לטייב את התהליך הזה, לתת לו קצת כבוד.

סולי אורמן: למה ניצול שואה בכלל צריך לעבור כזה תהליך?

סולי אורמן: לא מספיק שהוא ניצול שואה?

סולי אורמן: אם הוא ניצול שואה, אל תבחנו, מספיק מבחנים הוא עבר בחיים.

סולי אורמן: אין שום הצדקה, לפחות את הפריבילגיה הזאת.

סולי אורמן: שאם הוא ניצול שואה, הוא יקבל את זה אוטומאטית.

סולי אורמן: גם נכה צה"ל שמקבל ביטוח רפואי משלים, אף אחד לא עושה לו מבחן הכנסה.

אורי מקלב: סולי, למה את צריכה לצעוק?

סולי אורמן: כי זה מרגיז.

סולי אורמן: ניצולי שואה, הם לא אנשים רגילים, הם אנשים שעברו המון, המדינה קיבלה עבורם כסף ומספיק לבקש מהם מבחנים.

סולי אורמן: וזה בכלל לא קשור, כן נותנים שירות או לא נותנים שירות, תתייחסו אליהם כאל קבוצה ייחודית.

קריאה: היא צועקת מפני שהיא מדברת מהלב.

סולי אורמן: אני לא נהנית מזה, לצערי הרב הוריי לא בחיים והוריי סבלו מספיק.

רגינה רוטנשטיין: 34 שנים שאני עבדתי, ביטוח לאומי היתה השותפה הכי גדולה למשכורת.

רגינה רוטנשטיין: עכשיו, לעת זקנה, נותנים לי למות.

אורי מקלב: בבקשה.

עטרה מלבסקי: כולנו בני-אדם וכולנו ערים ומגיבים רגשית גם לאנשים שאנחנו מכירים וגם למה שאת אמרת קודם וגם לאנשים שביטאו את הרגשות שלהם וחלק מההיסטוריה שלהם קודם.

עטרה מלבסקי: המצב כיום הוא ככזה, הוא כזה, אם הוא ישתנה אז הוא ישתנה, אבל כזה הוא כרגע.

עטרה מלבסקי: קיימת רגישות לנושא, קיימת הכרה לנושא, הנושא של הרגישות כלפי האנשים וכלפי המשפחות מלווה את האנשים שעובדים בתחום הזה, מרגע הגשת התביעה ואחר-כך במשך בדיקת התלות ואחר-כך במשך מתן השירות.

זאב בילסקי: סליחה רגע, מהניסיון שלך, מגיל 80 ומעלה, בסטטיסטיקה, באחוזים, כמה אנשים אתם באים אליהם הביתה ואתם אומרים הוא לא זכאי?

עטרה מלבסקי: אין לי פה את המידע.

זאב בילסקי: בערך.

עטרה מלבסקי: אני אוכל למסור את הנתון אחר-כך.

עטרה מלבסקי: הגיל הוא לא, אני יכולה לפלח ולהביא.

זאב בילסקי: השאלה היא, הרעיון שמתגבש פה, זה לבוא ולהגיד שאנחנו מכירים בקבוצת אנשים שעברו וסבלו מה שסבלו בחיים שלהם.

זאב בילסקי: לפי דעתי, רוב האנשים האלה, שבאמת כבר באים אליהם וכבר עושים, הם בסופו של דבר מקבלים.

זאב בילסקי: לכן, אלא אם תסתרי את הנתונים ותגידי שרוב האנשים האלה הם כל-כך מתפקדים שלא צריך.

זאב בילסקי: יכול להיות שאנחנו צריכים לחשוב כי זה באמת עניין של חקיקה, קשה לבוא אלייך בטענות לזה, אבל בשביל זה אנחנו נמצאים פה.

עטרה מלבסקי: זה המחוקק.

זאב בילסקי: זה המחוקק, ולכן המחוקקים נמצאים פה ולנסות ולהביא באמת את הקבוצה של ניצולי שואה, מעבר לגיל מסוים, את יודעת, לאיזה שהיא רמה מסוימת שאם אתה רוצה נניח משהו מעבר, אז זה.

זאב בילסקי: אבל לא, את כל התהליך הזה, זה מאוד, תהליך שמאוד קשה לאנשים האלה ואם בסופו של דבר מסתבר שאכן הביטוח הלאומי בסופו של דבר מכיר באנשים האלה, יכול להיות שכדאי, תחזרי אלינו ואז דרך יושב-ראש הוועדה אנחנו ניזום איזה שהיא חקיקה שלא נצטרך, אתה יודע, לפעמים כל הטיפול וכל אלה שהולכים אליהם וחוזרים והוועדות וחוזרים, יכול להיות שזה עולה יותר כסף מאשר לבוא ולהגיד – טוב, זהו.

זאב בילסקי: ואני ברגע זה מעביר.

רגינה רוטנשטיין: להתפטר מביטוח לאומי, לא יעזור.

ליה שמטוב: מה שכן גרוע במה שאמרה הגברת, שהיא ביקשה סיוע נוסף, בגלל החמרת המצב.

ליה שמטוב: אם אני מסתכלת עליה, שהיום היא הגיעה לכנסת ויכול להיות שכן הילדים יכולים לקחת אותה לבני-ברק לאיזה שהוא אירוע משפחתי גם, אבל היא יכולה לבד להתרחץ?

ליה שמטוב: תסתכלו עליה.

קריאה: לא, ממש לא.

ליה שמטוב: היא לא יכולה.

ליה שמטוב: אתם נותנים לה חמש שעות בשבוע.

קריאה: ארבע.

ליה שמטוב: וכשיש החמרת מצב, אז אתם מורידים עוד שעה.

ליה שמטוב: ופה זה באמת, עם כל הכבוד לכם, עם כל הכבוד לכם, שזה עולה כסף ואתם לא אשמים כי אנחנו צריכים לחוקק את החוק שייתנו מגיל 80 אוטומאטי.

ליה שמטוב: אבל איך אפשר?

ליה שמטוב: תסתכלו עליה.

ליה שמטוב: כך, כמו שהיא.

ליה שמטוב: היא יכולה להתרחץ?

ליה שמטוב: אני לא אומרת על ניקיון בבית.

ליה שמטוב: לא חייבים לעשות לה ניקיון.

ליה שמטוב: אבל היא צריכה לקבל תרופות?

ליה שמטוב: היא צריכה להתרחץ?

ליה שמטוב: היא צריכה להתרחץ פה בקיץ פעם ביום?

ליה שמטוב: היא מתרחצת פעם בשבוע?

רגינה רוטנשטיין: פעם בשבועיים, מה פעם בשבוע?

עטרה מלבסקי: אפשר להתייחס לדברים?

רגינה רוטנשטיין: ביטוח לאומי, אנחנו לא צריכים אותם.

רגינה רוטנשטיין: צרה צרורה לזקנים ולילדים.

אורי מקלב: תודה.

עטרה מלבסקי: אני רוצה להתייחס גם לדברים.

רגינה רוטנשטיין: זה קופץ ממני החוצה, כבר אין מקום בפנים.

עטרה מלבסקי: נאמרו קודם על-ידי קודמך.

עטרה מלבסקי: קודם כל, אנחנו מודעים למגוון ההתנהגויות האנושיות.

עטרה מלבסקי: יש אנשים שבזמן מבחן התלות יראו בדיוק מה הם כן יכולים לעשות ובמה הם מוגבלים.

עטרה מלבסקי: יש אנשים שיראו תמונה קצת יותר קשה מהמציאות ויש אנשים שבאמת יאגרו את כל הכוחות הנפשיים והפיסיים שלהם, כדי לשקף תמונה מצטיינת.

עטרה מלבסקי: נכון שאנחנו יודעים שאחר-כך הם יומיים לוקחים מנוחה כדי לחזור לזהו.

עטרה מלבסקי: קיימת מודעות לכך.

עטרה מלבסקי: לכן הדברים נבדקים באמת בעין בוחנת.

עטרה מלבסקי: אנחנו מבקשים שבזמן בדיקת התלות יהיה מלווה בן משפחה, שיוכל לשקף עובדות נוספות שאולי לא באות לידי ביטוי באותו רגע של המבחן.

עטרה מלבסקי: הדברים נבחנים גם ברמה של שאלה ישירה וגם ברמה של תצפית עקיפה.

עטרה מלבסקי: זאת אומרת, אנחנו מנסים להיות הכי מקיפים והכי הגונים ומשקפים תמונה של שחור לבן של המצב.

עטרה מלבסקי: אני לא מכירה מצב שעקב החמרה מורידים שעה.

עטרה מלבסקי: הגמלה, כפי שאני מבינה שנאמר כאן המידע, אותן חמש שעות זה חצי גמלה שאדם זכאי כנראה ל- 93%, ל- 100% מה שנקרא ובגלל גובה ההכנסה הוא מקבל מחצית מזה.

עטרה מלבסקי: זאת אומרת שברמת התפקוד היום-יומי, ייתכן והגברת באמת זקוקה לעזרה של נאמר קרוב לעשר שעות טיפול בשבוע, אבל ההיבט של ההכנסה משנה את התמונה של מספר השעות.

עטרה מלבסקי: אני לא יודעת איך להסביר את הנושא של הירידה מחמש לארבע שעות.

אורי מקלב: אנחנו בוודאי לא יכולים להסביר את זה.

אורי מקלב: סליחה, אנחנו מדברים קודם כל, לא חמש שעות אלא הורידו לה לארבע שעות.

אורי מקלב: הורידו לה עוד 20% ממה שהיא בקושי הגיעה אליו.

אורי מקלב: מחמש שעות ירד לארבע שעות שבועיות.

אורי מקלב: זאת אומרת, יש לה חצי שעה ומשהו ל- 35 דקות ביום.

אורי מקלב: זה העזרה שהיא מקבלת.

אורי מקלב: ואנחנו לא מתעסקים בגב' רוטנשטיין.

אורי מקלב: הגב' רוטנשטיין הגיעה לפה אז אנחנו מתרשמים לבד.

אורי מקלב: אין עוד הרבה ששתי בנות מגיעות מחוץ לעיר ומוכנות ללוות את האימא שלהן לכאן, להופיע בכנסת.

אורי מקלב: אנחנו גם התרשמנו מהאיכפתיות.

אורי מקלב: לא צריך להיות שום מומחה בשביל להתרשם, לא באותו רגע שהוא רוצה באמת להראות כמה שהוא יכול ולבד, בלי שהייתי מומחה, בלי בוחנת, הייתי יודע שמגיע יותר.

אורי מקלב: עם המבחן, גם עם חצי מבחן הכנסה שאני גם לא יודע למה זה צריך להיות, במיוחד לא בניצולי השואה.

אורי מקלב: דיברה כאן קודם חברת הכנסת מרינה סולודקין וגם חברי כנסת אחרים, הם אומרים – אם אנחנו לא מורידים מס מהרנטה, דהיינו אנחנו לא רוצים להחשיב את הרנטה כהכנסה שהיא חייבת במס, למה לגבי ביטוח לאומי זה כן נחשב הכנסה?

אורי מקלב: הרנטה, יש איזה חשיבה מסוימת.

עטרה מלבסקי: אבל זה רק הרנטה מגרמניה.

אורי מקלב: סליחה שנייה, הרנטה אומרת שהיא מנוטרלת מהכנסות.

אורי מקלב: יש רנטה שקיבלנו מגרמניה, זה על מה שהם קיבלו, כמו שאנחנו לא תמיד מחשיבים אנשים שקיבלו בירושה משהו.

אורי מקלב: אנשים שקיבלו בירושה, אנחנו גם עושים את החשבון הזה, מה יש להם ומה אין להם בחשבון הבנק?

אורי מקלב: אנחנו לא נכנסים עדיין לזה.

אורי מקלב: יצאנו מנקודת חשיבה שהיא צריכה להיות נכונה וגם ערכית, לא רק מעשית.

אורי מקלב: שהרנטות לא נחשבות כחלק מהכנסה.

אורי מקלב: למה אצלכם הן נחשבות כהכנסה, לגבי שהיא מורידה לה חצי מהזכאות.

אורי מקלב: אתם יודעים שמגיע לה יותר, גם לפי הזכאות שלכם, ונותנים לה חצי.

אורי מקלב: והתברר לא חמש שעות אלא ארבע שעות שבועיות, לאישה בת 84, במצב כזה, מקבלת ארבע שעות שבועיות.

אורי מקלב: והיא מטפלת לבד, היא לא הולכת למוסד.

אורי מקלב: היא לא עול על המדינה, היא עול רק על עצמה.

קריאה: הארבע שעות האלה הולכת לאישה שהולכת להביא לה את התרופות פעם בחודש.

קריאה: לא נשאר לה עזרה כלום.

קריאה: כלום לא נשאר לה עזרה.

רגינה רוטנשטיין: מה עושה ביטוח לאומי?

רגינה רוטנשטיין: עוד דקה אחת.

רגינה רוטנשטיין: מימי, תשלחי מכתב שהחמיר לך המצב.

רגינה רוטנשטיין: הרופא נותן לי מכתב, די חמור, הלוואי ולא היה נכון וכעבור שבועיים באה בריונית אחת, תתכופפי, תתלבשי.

רגינה רוטנשטיין: מענה אותי, אני לא יכולה.

רגינה רוטנשטיין: אבל רק זה.

רגינה רוטנשטיין: היא לוקחת אותי בכוח וחוזרת ממני לביטוח הלאומי, הכל בסדר, אני מקבלת מכתב כעבור שבועיים – אין כלום.

אורי מקלב: תודה, גברתי.

רגינה רוטנשטיין: עושים צחוק עלי.

אורי מקלב: חבר הכנסת זאב בילסקי.

רגינה רוטנשטיין: זה ביטוח לאומי.

רגינה רוטנשטיין: הלוואי ולא היה קיים.

רגינה רוטנשטיין: הלוואי.

רגינה רוטנשטיין: והיא תיעלם, כי אנחנו נתלבש עליהם, כי הם ממיתים אותנו.

קריאה: יכולה להשתנות, לא להיעלם.

זאב בילסקי: אני הייתי רוצה ברשות היושב-ראש לדבר משהו באופן כללי על הנושאים האלה וזה קשור באמת להצעת חוק שאני יוזם בימים האלה ואני בטוח שאני אזכה לשיתוף פעולה של רוב חברי הכנסת פה בבית, בטוח של יושב-ראש הוועדה ושל חברת הכנסת ליה שמטוב.

זאב בילסקי: וזה ריכוז כל הפעולות האלה תחת גג אחד.

זאב בילסקי: אחת הבעיות שאני למדתי זה שישנם כל-כך הרבה גופים, כל אחד יש לו רצון טוב.

זאב בילסקי: אתם יודעים מה?

זאב בילסקי: אני אתן לכם דוגמה, דיברו על טיפול שיניים.

זאב בילסקי: יש היום שלושה גופים שמטפלים בטיפול שיניים לניצולי שואה.

זאב בילסקי: אחד זה בהתחלה, יד שרה מטפל בזהו, הוא מטפל עד 960 יורו, הוא נותן טיפול שעולה עד 960, קרוב ל- 1,000 יורו, בתנאי שהניצול שואה משלם 20% מזה, וזה הוא עושה בסניף המרכזי שלהם בירושלים, ובעוד שבעה סניפים נוספים ברחבי הארץ.

זאב בילסקי: יד שרה, ארגון שאין מילים להגיד כמה הוא אנשים טובים וכמה זה דבר טוב, הם מטפלים בזה.

זאב בילסקי: אבל גם החברה להשבת נכסים של נספי שואה, גם היא מטפלת בניצולי שואה על-ידי עמותה שנקראת עמותה למען בריאות הפה.

זאב בילסקי: אבל גם הקרן לרווחה, לנפגעי השואה בישראל, היא גם כן מפעילה, יחד עם הסתדרות רופאי השיניים, גם כן.

זאב בילסקי: אז הנה, עוד לא הרחבנו, סולי אומרת שיש יותר, אני מאמין לה כי מה שהיא אומרת, אני יודע שתמיד בסופו של דבר זה נכון, אני לקחתי חוברת שאביב, זאת עמותה, כדי לעזור לניצולי שואה.

זאב בילסקי: מה עושה העמותה הזאת?

זאב בילסקי: אני בדקתי מה עושה העמותה.

זאב בילסקי: כל מטרתה של העמותה הזאת, זה רק להסביר לאנשים מה מגיע לך ומאיפה.

זאב בילסקי: אתם לא תאמינו, אתם תראו, אם יבוא מישהו מכוכב אחר הוא ייראה את החוברת הזאת, הוא לא יאמין מה שיש פה.

זאב בילסקי: אתה צריך להיות במחשב העל של ארצות-הברית, של הפנטגון, כדי להבין רק מה שנקרא זה.

זאב בילסקי: אני למדתי, כי באמת אני עובד יחד עם הרשות ועם עופרה, מרגע כניסתה לתפקידה ואני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, כל מכתב נענה מהר מאוד.

זאב בילסקי: אני לא יודע באיזה גופים, אבל בנושא של הרשות, הם עושים כל מאמץ לתת תשובות ולתת פתרונות ואני ראיתי הרבה פעמים שכל פעם כשאני בא בעניינם של ניצולי שואה שפונים אלי באופן אישי, אני למדתי את המילה מיצוי זכויות.

זאב בילסקי: בהתחלה לא הבנתי מה זה מיצוי זכויות, עכשיו הבנתי.

זאב בילסקי: מיצוי זכויות זה מישהו מומחה, שהוא מומחה להסביר לו מה מגיע לו ומאיפה הוא צריך לקבל את זה.

זאב בילסקי: אם אנחנו מדברים על 200,000 ניצולי שואה שחיים בתוכנו, על כך שבשנת 2025 אפילו 50,000 לא יהיו פה.

זאב בילסקי: אנחנו מדברים על הגיל שלהם.

זאב בילסקי: ראינו באמת את הגברת, ראינו את הזעקה של האנשים פה על ההורים שלהם שנפטרו עוד לפני שהתשובה הגיעה, בסופו של דבר.

זאב בילסקי: כי אתה צריך להיות פה כל-כך מומחה כדי לדעת מכל מקום מאיפה לקבל.

זאב בילסקי: ולכן, מה שאני הייתי רוצה להציע, אדוני היושב-ראש, זה שאנחנו נחבור ביחד ובאומץ לב נבוא ונגיד, כי זה הרבה מאוד פוליטיקה בעניין הזה.

זאב בילסקי: אתה יודע, אני אתן לך דוגמה.

זאב בילסקי: מקימים משרד חדש, אז מקימים משרד חדש, אומרים לו – טוב, בוא ניתן לך לטפל גם כן במשהו.

סולי אורמן: שבעה משרדי ממשלה.

זאב בילסקי: וזה אנשים טובים, זה באמת אנשים טובים, זה מוקדנים טובים, זה אנשים שנורא משתדלים, עושים את עבודתם.

זאב בילסקי: אבל למה אנחנו צריכים רק בממשלה שלושה-ארבעה משרדי ממשלה, שמטפלים בניצולי שואה.

זאב בילסקי: רק הממשלה.

זאב בילסקי: אחר-כך, עוד לא הגענו לעמותות ולגופים וכל אחד רוצה לתת וזה נותן תלושים לחג וזה נותן את הכרטיסים וההוא נותן את הזה.

זאב בילסקי: לכן, אני חושב שדווקא בשנים האחרונות, של אותם ניצולי שואה, המילה כבוד מאוד חשובה פה, זה לא רק כסף, זה הרבה מאוד כבוד גם.

זאב בילסקי: ואת התהליכים האלה, כדי שיהיו מכובדים, אני מקווה שאנחנו נצליח ליצור קורת גג אחת שכל הסיוע והטיפול בניצולי שואה יהיה מרוכז תחתם, הם יעבדו גם מולנו בחקיקה, איפה שצריך חקיקה הם יבואו אלינו ובאמת אני רוצה להודות לך, היושב-ראש, על הנחישות שלך, על ההתמדה שלך.

זאב בילסקי: באמת, בתפילה אנחנו אומרים כל העוסק בצורכי ציבור באמונה, הקדוש ברוך הוא ישלם שכרו והדגש הוא על המילה באמונה.

זאב בילסקי: עוסקים בצורכי ציבור יש הרבה.

זאב בילסקי: ובאמת, היושב-ראש, אתה עושה את זה באמונה רבע.

זאב בילסקי: ואני רואה אותך יושב בישיבות האלה.

אורי מקלב: יש כאלו שאומרים – אוי, הקדוש ברוך הוא ישלם שכרם.

אורי מקלב: אז זה תלוי, צריך לראות.

אורי מקלב: צריך לדעת איך להתנהג באמת.

זאב בילסקי: אורי, במקרה שלך, הפעילות הציבורית שלך, גם בעיריית ירושלים, גם פה, היא כזאת שאתה בהחלט תזכה לזה ואני מקווה שיחד אנחנו נצליח להביא את הכל למקום אחד ואני הייתי מבקש פה מנציגי הממשלה, גם מהביטוח הלאומי, גם מעופרה, גם מכל מי שנמצא פה, אם יש משהו שאתם חושבים שצריך חקיקה, תבואו אלינו מייד.

זאב בילסקי: אל תחכו.

זאב בילסקי: תבואו אלינו כדי שאנחנו יחד נגבש כוחות ונצליח להעביר פה בחקיקה, דברים מהירים כדי לעשות את זה.

רגינה רוטנשטיין: יש לי פה עוד דברים, אלו הם דברים שאין להם שיעור.

רגינה רוטנשטיין: אם לא יסדר הקלה לניצולי שואה האלה שעוד נותרנו מהאש, אברהם אבינו יצא מהאש, אז דורי דורות כותבים עליו.

רגינה רוטנשטיין: פה ברוך השם שנשארנו יותר מאחד מהאש, תנו לנו לחיות.

רגינה רוטנשטיין: תנו לנו עוד קצת, עוד מעט לא יהיה לכם למי לבדוק.

רגינה רוטנשטיין: ויצטערו על כך כל הדורות הבאים, שצחקו עלינו, פשוט.

רגינה רוטנשטיין: נתנו לנו למות.

אורי מקלב: תודה, גב' רוטנשטיין.

אורי מקלב: אני חושב שמה שאמרת כאן זה, המילים האלה הן המילים הכי חשובות.

רגינה רוטנשטיין: נותנים לנו למות.

אורי מקלב: והמילים האלה, הן אלה שבאמת מנחות אותנו ונותנות לנו את הדרבון ואנחנו יודעים שאנחנו נמצאים על ציר.

רגינה רוטנשטיין: שפה במדינת ישראל.

אורי מקלב: כמו שאמר חבר הכנסת זאב בילסקי, שלא צריך להגיד את העבר, כמה שהוא טיפל בנושאים האלה, כמה שזה קרוב ללבו, כמה שהוא גם מקדם, אנחנו קודם כל נתמוך בוודאי בכל חוק בנושא הזה.

אורי מקלב: אני רק רוצה שלא כל-כך תהיה אופטימי, בגלל שהצעת חוק שהגיעה מטעם הוועדה, אתה עצמך כתבת גם מכתב בעניין הזה, לפני שהוועדה כבר דיברה לפני שנה, תוך כמה חודשים הגשנו הצעת חוק ועבר את כל המהדורות שהצעת חוק צריכה להגיע, ובסוף אתה אומר – הנה, אנחנו נעזור למדינה לתת הצעת חוק לגבי הנושא השני, של כרטיס חכם לניצולי שואה, לאלה שזכאים לקבל את הסל שירותים או לא סל שירותים או קצבה דרך הטבות, דרך כרטיס, עדיין, יש מי שדואג בתוך הממשלה ובתוך המשרדים הממשלתיים, לעכב את זה ולא נותנים ולא מקדמים את זה והצעת החוק שאנחנו עשינו, מטעם הוועדה, בגלל הצורך, בגלל שראינו כמה שזה מקשה על האנשים האלו בגיל הזה להשתמש עם כרטיסים חכמים, מתמלאים ולא מתמלאים, ואיפה כן יכול ואיפה לא יכול.

אורי מקלב: אנשים שצריכים לשלוח מישהו אחר לבית המרקחת לקנות תרופות, הם יכולים להשתמש בכרטיסים האלה, ומעכבים את החוק הזה.

אורי מקלב: ועושים סקר לראות שביעות רצון במקום ללכת לשנות את זה, שזה לא עולה כסף, רק תשנה את זה, אנחנו כבר מפנים לך את הכל.

אורי מקלב: היתה בעיה חוקית, אבל זה אנחנו לא הגענו.

סולי אורמן: הם מחכים לפיתרון הביולוגי.

אורי מקלב: אבל אנחנו רוצים כן להגיד לך שטוב שאמרת, כמו עמותת יד שרה.

אורי מקלב: אנחנו באים ואומרים – יש לכם ביד שרה, זאת עמותה שהיא לא נתמכת באגורה מהממשלה, לא נתמכת באגורה מהמדינה, ואנחנו אומרים לאותם ניצולי שואה – יש לכם לקבל 20% לבוא לירושלים, לבוא לקבץ את הנדבות האלה אצל אנשים שעושים את זה מרצון, אנחנו מלאי הערכה, אבל תראו על מה אנחנו נשענים.

אורי מקלב: אפרופו מה שאתה נמצא, המגזר השלישי, העמותות האחרות, שהם אלו שעוזרים למדינה ואיך אנחנו, מצד שני, מקבלים את זה.

אורי מקלב: לכן, באמת יש לנו מה לעשות ואנחנו, המטרה שלנו כאן זה רק כדי לעשות ולקדם.

אורי מקלב: לא רק לקטר.

אורי מקלב: אנחנו רוצים לשמוע את הדברים, אנחנו נעשה את הכל, בשיתוף עם חברי הכנסת והאחרים, בנושא הזה.

אורי מקלב: אנחנו כן התחייבנו לעשות את זה בלחץ של ציר הזמן.

אורי מקלב: אנחנו כן יודעים כמה שהזמן הוא חשוב לנו, וכמה הזמן הוא נחוץ ואם אנחנו ניתן את זה רק כפי שדברים אחרים מתגלגלים, זה יכול לקחת הרבה שנים.

אורי מקלב: אנחנו עכשיו באמת רוצים לשמוע גם את האחרים, אנחנו נתרכז גם ללוח זמנים יותר מדויק ואני מתנצל אם קודם קצת התפרשנו יותר, אבל עכשיו אנחנו מגיעים גם לאחרים, שאני מתחייב לכל אחד במידת הזמן.

אורי מקלב: מרים, את המתנת בסבלנות כבר הרבה זמן, עכשיו זה הזמן, רק תציגי את עצמך.

מרים גרייבר: אני חושבת שמה שגב' רוטנשטיין אמרה זה חשוב מאוד מפני שאני שומעת את אותם הדיבורים, אני יושבת ראש עמותת יש בירושלים, ואני שומעת את אותם הדיבורים ואותן הבעיות מכל האנשים, אם זה גברים ואם זה נשים ולכן אנחנו צריכים, אני כבר הרבה זמן אומרת, אנחנו צריכים למצוא חשיבה יצירתית, אני לא יודעת אם חוק בכנסת, זה יפה מאוד, אבל זה לוקח המון זמן ואני חושבת שאנחנו צריכים למצוא חשיבה יצירתית בשביל אנשים כמו גב' רוטנשטיין ויש לנו הרבה כאלה ולא צריך לעשות את החוק היבש, כמו שהגברת כאן, ואני בטוחה שהיא עושה את המיטב.

מרים גרייבר: אבל אנחנו צריכים לעבור ולראות מהן באמת הבעיות ולעבור עליהן ולמצוא דברים יצירתיים להגיד האנשים האלה צריכים את הדברים האלה ואנחנו חייבים לתת להם אותם.

מרים גרייבר: מדינת ישראל לא התנהגה אלינו יפה והגיע הזמן שהיא תתקן את כל העוול הזה ויש הרבה עוולות וחבר הכנסת בילסקי צודק מאוד, כי יש בעיות בתוך, מטעם הניצולים, והבעיות האלה באות לכל מיני מקומות.

מרים גרייבר: הנה, אני באתי, אני הייתי אצל הגברת שמטוב ואחר-כך אצל חבר הכנסת מקלב ואנחנו מדברים על אותו הדבר ועוד פעם מדברים ועוד פעם מדברים.

מרים גרייבר: אבל אין לאנשים האלה זמן.

מרים גרייבר: אנחנו צריכים לעשות והגיע הזמן לעשות ויש בעיה מאוד גדולה עם סעיף 2, ואנחנו כבר דיברנו על זה ואני רוצה להעלות אותו כאן.

מרים גרייבר: אני יודעת שזה אולי לא כל-כך המקום, אבל יש אנשים שמקבלים מסעיף 2 וסעיף 2 מקבל מעט מאוד ואני חושבת, ויש אנשים שהגיעו לארץ לפני 53 ונודע להם שהם יכולים לעבור לאוצר והם עברו לאוצר.

מרים גרייבר: אבל יש אנשים שהם לא יכולים ולאנשים האלה אני חושבת.

אורי מקלב: לא יכולים או הם לא יודעים?

מרים גרייבר: הם לא יכולים, מפני שהם עלו לארץ אחרי 53.

מרים גרייבר: ולכן, אני חושבת, שעל האנשים האלה, במקום לתת את ה- 600 שקל בתוך הכרטיס, שהם לא יודעים בדיוק איך להתנהג אתו, וזה היה מאוד, זו היתה ברכה וזה היה מאוד יפה, אבל זה לא הצליח כל-כך.

מרים גרייבר: צריך למצוא דרך כדי לתת להם את הכסף הזה לתוך הבנק שלהם, יחד עם מה שוועידת התביעות נותנת.

מרים גרייבר: ושהאנשים האלה ידעו שיש להם עוד 600 שקל בחודש, אז ה- 600 שקל האלה הם ידעו איך לנווט אותו.

ליה שמטוב: את בטוחה?

מרים גרייבר: בהחלט.

מרים גרייבר: האנשים האלה מקבלים מסעיף 2.

מרים גרייבר: הם יודעים שיש להם סכום מיוחד והסכום הזה לא מספיק.

אורי מקלב: והכרטיס יותר טוב?

אורי מקלב: הכרטיס הוא יותר טוב?

ליה שמטוב: אני אגיד לכם משהו, כי אני קצת יודעת ופשוט זה, אפשר להגיד שזה אצלי במשפחה.

ליה שמטוב: אני יודעת שאצלי במשפחה קרוב, קרוב משפחה שלי, שמקבל את הכרטיס, אז הוא יודע שבכרטיס הזה הוא יכול לרכוש את המוצרים בסופרמרקט, איפה שהוא צריך, והוא צריך לאכול משהו, איך הוא אכל קודם.

ליה שמטוב: עכשיו הוא יודע שהכסף הזה הולך לו לאוכל.

ליה שמטוב: ואני ביקרתי אותו, הוא הגיע מבית-החולים ואני ביקרתי.

ליה שמטוב: מזג האוויר, זאת אומרת, היה גשום והיה קר.

ליה שמטוב: במקום להדליק מזגן בבית, אז הוא יושב עם עוד מעיל ועוד זה, ועם כל הכבוד למבוגרים, אבל בכל-זאת, הם מקבלים את הסעיף 2, למשל, יש כאלה שמקבלים את הכרטיס, אני לא חושבת שאם היה לו את ה- 600 שקל, הוא היה מדליק את המזגן.

ליה שמטוב: את יודעת מה?

ליה שמטוב: כי 600 שקל בחודש, הוא בכל-זאת מוציא עבור המוצרים, הוא צריך לקנות את האוכל, הוא צריך במשך החודש לאכול משהו.

ליה שמטוב: אני חושבת שבכל-זאת, אנשים מבוגרים, לא משנה, אבל הם חוסכים וחוסכים בהרבה דברים שהם היום לא צריכים לחסוך, הם צריכים ליהנות מהחיים ואם יש להם 7,000 שקל, 2,000 שקל, 3,000 שקל, הם צריכים, אני חושבת, שקודם כל הם צריכים את זה בשבילם ופה, אם נותנים להם עוד 600 שקל, הם חוסכים.

ליה שמטוב: הם לא בדיוק הולכים ואוכלים מה שכן צריך.

ליה שמטוב: הם לא בדיוק מדליקים את המזגן כשצריך.

ליה שמטוב: אז צריך קצת לחשוב, אולי זה דבר, לא, יש פה פרשנות, אני לא אומרת.

מרים גרייבר: אני לא פסלתי אותו לגמרי.

מרים גרייבר: אבל אני מכירה אנשים שיש להם עזרה, הם נותנים את הכרטיס הזה לעוזרת והם לא יודעים אם היא הוציאה 300 שקל בשביל האוכל שלה.

זאב בילסקי: יש לי אולי רעיון, אני מציע שאנחנו ניתן להם את זכות הבחירה.

מרים גרייבר: נכון, נכון.

זאב בילסקי: מי שרוצה כרטיס – יקבל כרטיס.

זאב בילסקי: מי שרוצה כסף – יקבל כסף.

זאב בילסקי: ההרגשה שלי, ש- 99% יבקשו את הכסף.

מרים גרייבר: גם ההרגשה שלי.

מרים גרייבר: וכך הם יכולים.

קריאה: אני צריך להחליט בשבילו מה הוא יעשה עם הכסף?

אורי מקלב: אנחנו גם לא תפקידנו לחנך אותם.

אורי מקלב: אני מבין את הבעיות, יש בכל דבר צדדים לכאן ולשם, ואנחנו, הבחירה, כפי שגם הצעת החוק מציעה, היא תהיה שלהם.

אורי מקלב: מי שיירצה להמשיך מאוד בכרטיס, ניתן לו את האפשרות, אם הכרטיס טוב – בסדר.

אורי מקלב: מי שמפחד שאולי הכרטיס יותר נוח לו – בבקשה.

אורי מקלב: אבל אנחנו יכולים לא רק את הכסף הזה, למה את התוספת, אנחנו יכולים גם את הקצבה הרגילה שלו.

אורי מקלב: הרי מדובר כאן על תוספת שהוא מקבל.

אורי מקלב: הכסף הרגיל, מה שמקבלים בוועידת התביעות, זה נכנס כן לחשבון.

מרים גרייבר: נכון, זה נכנס לחשבון ואנשים יודעים שיש להם כך וכך.

אורי מקלב: זה בסדר, יכול להיכנס לחשבון.

אורי מקלב: אם הוא כל-כך טוב הכרטיס, נעביר את כל הכסף.

מרים גרייבר: אני הייתי רוצה שהאנשים שמקבלים מסעיף 2, שיקבלו מהאוצר את ההפרש.

מרים גרייבר: אלו שלא יכולים לעבור לאוצר, שיקבלו את ההפרש מהאוצר לאנשים האלה.

מרים גרייבר: כי האנשים האלה באמת מקבלים מעט מאוד.

מרים גרייבר: והם צריכים יותר את הכספים.

מרים גרייבר: עוד דבר אחד שהוא מאוד מאוד חשוב.

מרים גרייבר: כשהיתה ועדת דורנר, ועדת דורנר אמרה שהם לא רוצים להגיע לאוצר לתת את המרחב הגדול, את הכסף הגדול לאנשים, אלא את הכסף הקטן.

מרים גרייבר: ובתוך זה שהם אמרו שאת הכסף הקטן הם, האוצר היה צריך לעשות את זה תוך שלושה חודשים.

מרים גרייבר: והאוצר לא נתן את ההפרש לאנשים תוך שלושה חודשים.

מרים גרייבר: אלא הם חיכו חצי שנה, אחר-כך הם נתנו את הכסף, את ההפרש הזה בחזרה.

מרים גרייבר: אבל הם גם לקחו את השיטה של המדרגות כמו בגרמניה.

מרים גרייבר: והשיטה של המדרגות כמו בגרמניה, לא עובדת נכון ולפני כן, כל אדם ידע שאם יש לו החמרה במצב, הוא מקבל סכום כזה מסוים, על כל אחוז שהוא החמיר במצבו.

מרים גרייבר: עכשיו, כשאנשים מבקשים החמרה, הם מקבלים החמרה עד סוף ה- 30%, ה- 40%, ה- 50%, הם לא מקבלים מעל זה.

מרים גרייבר: זאת אומרת שאם אדם יש לו 30% והוא מקבל 35%, הוא לא מקבל יותר כספים.

מרים גרייבר: ואני חושבת שהשיטה הזאת צריכה להיגמר ואנחנו צריכים לחזור לשיטה הליניארית של האנשים האלה.

מרים גרייבר: מפני שהם לא, פשוט הם לא מצליחים לעבור את הגבול של המסך הזה.

מרים גרייבר: יש לי עוד הרבה נקודות.

אורי מקלב: אני מציע שאולי אחרי זה ניתן לך שוב את רשות הדיבור, אם תצטרכי להוסיף.

מרים גרייבר: בסדר גמור.

מרים גרייבר: יש לי עוד.

אורי מקלב: שרה צריכה גם לצאת ואחרי זה אם תרצי להוסיף, ניתן לך.

שרה טסלר: צהריים טובים.

שרה טסלר: רק בשתי מילים – אני בת לניצולי שואה, אבא נפטר באוגוסט 2009, הוא היה חולה במחלת לב והוא כבר לא הספיק, אימא שתיבדל לחיים ארוכים, אני באה בשמה במקרה הזה ואני רוצה רק לפני כן, חבר הכנסת, אנחנו דיברנו יחד ברדיו, ואתה דיברת על אותה רשות ואני רוצה לומר ככה מתוך, יש פה קבוצה של מתנדבים, שנקראת נתיב בריאות, של סולי, זו שגייסה אותנו, היא הגיעה לשבעה של אבא ומשם התחיל ה"רומן" בינינו.

שרה טסלר: כל מה שאנחנו מבקשים, בסופו של דבר, זה שניצול שואה לא יצטרך להוכיח, לא הבטחת הכנסה ולא שום דבר אחר, אלא את כל הוצאות הבריאות שלו, ללא מבחנים, יקבל אותם.

שרה טסלר: אני רוצה להגיד בשני משפטים קצרים את הסיפור שלנו.

שרה טסלר: אבא שלי ז"ל, בהיותו בחיים, פנה, הוא "למזלו" במירכאות היה גם נכה צה"ל, כי הוא הגיע ישר לארץ, נלחם במלחמת השחרור ונפצע עם אחוז נכות גבוה.

שרה טסלר: אז הוא טופל על-ידי משרד הביטחון, אז הוא לא טיפל בעצמו, הוא רק ניסה לטפל באימא.

שרה טסלר: הוא פנה במכתבים, בזמנו זו היתה לשכה לשיקום הנכים, הוא תמיד, פעמיים או שלוש פעמים קיבל את התשובה הלקונית שארכה שורה וחצי – הוועדה החליטה לדחות את פנייתך, נקודה.

שרה טסלר: בלי סיבות, בלי פירוט, בלי שום דבר וכמו אנשים מבוגרים בגילם, הוא המשיך, כי הוא ידע לכתוב.

שרה טסלר: אימא, שלא יודעת כל-כך לכתוב, היא תמיד נסמכה על הפניות שלו.

שרה טסלר: מאחר והוא נפטר, יחד עם החברות שלי, אמרתי – זו צוואה שלי להמשיך לפנות.

שרה טסלר: ואז פנינו, הפעם קיבלנו תשובה מפורטת, מהמשרד, שזה היה כשעופרה רוס נכנסה לתפקיד, קיבלתי טלפון מהמשרד שלך והתייחסו כבר בצורה אנושית לפנייה, אבל בין היתר המליצו לי לא לערער, כי אמרו – אין לך סיכוי בערעור.

שרה טסלר: אבל חברות שלי דחפו אותי וכן ערערנו והגענו לבית-המשפט.

שרה טסלר: בדרך לבית-המשפט עוד אמרו לאימא – את תצטרכי עורך-דין ואם את לא תזכי, את תשלמי את הוצאות המשפט.

שרה טסלר: היא אמרה – אני לא רוצה, לא צריך.

שרה טסלר: אני הסתדרתי, אני אמשיך להסתדר.

שרה טסלר: בכל זאת הלכנו לבית-המשפט, השופט, אדם נאור, אמר – אין דבר כזה, נתן הוראה לפתוח את התיקים הרפואיים שגילו לה את מחלת הלב.

שרה טסלר: זה היה ביולי 2010, כאשר המשפט היה צריך להיות רק עכשיו בינואר 2011, במקרה הקדימו אותו.

שרה טסלר: היום אנחנו בפברואר 2011, קיבלנו עוד מכתב שזה עבר לוועדה כזאת ואחר-כך עוד מכתב ואמרו – הכירו לך, אבל אנחנו עוד לא, צריך להחליט כמה את תקבלי.

שרה טסלר: הפנייה היתה באוגוסט 2009, היום פברואר 2011, אימא, שתיבדל לחיים ארוכים, אני לא רוצה להיות במקום שסולי עומדת כשאימה ז"ל נפטרה כבר.

שרה טסלר: ואני לא מדברת היום בשביל אימא שלי, אני אמרתי ברדיו לפני רבע שעה שמה שחשוב, תקצרו את התהליך, הם לא ימלאו עותקים, הם לא יודעים לכתוב, לא לכולם יש בנות שיודעות לעשות את זה.

שרה טסלר: תנו להם להגיע לקופת חולים ואוטומאטית שיקבלו את התרופות שלהם, חינם.

שרה טסלר: שיניים?

שרה טסלר: אימא לא פונה לשיניים, עכשיו השתילו לה את כל החלק העליון, כי היא היתה, היא מקבלת פנסיה של 3,000 שקל, אז למה שמישהו ייתן לה את זה?

שרה טסלר: אז אני אומרת שהדברים האלה, תקלו עליהם את השנים האחרונות וזה הכל, בעיקר אחרי ששמענו סיפור כמו הגברת פה שסיפרה.

אורי מקלב: תודה, שרה.

אורי מקלב: סולי.

סולי אורמן: אני בת לניצולי שואה שאינם בחיים ואני התחלתי את הנושא של סיוע לניצולי שואה אחרי שאמי נפטרה וגיליתי מה היא לא קיבלה.

סולי אורמן: היום אנחנו קבוצה די גדולה של דור שני של ניצולי שואה, שרובם, הוריהם לא בחיים, והם מרגישים שהם יוצאים מן הארון.

סולי אורמן: כי הטיפול בניצולי שואה, לאורך כל הדרך, הוא בפילוח וחוקים וחוקים, אני לא יודעת אם כב' חבר הכנסת יודע שכבן לניצולי שואה, הגיע לו ללמוד בחינם.

סולי אורמן: אימא שלי הלכה לרחוץ כלים, כדי שאני אלמד בתיכון, כי אף אחד לא סיפר לה שזה מגיע, העניין של מיצוי זכויות.

סולי אורמן: אני חושבת שלא נשארו עוד הרבה ניצולי שואה, אני מקבלת את מה שמרים אומרת.

סולי אורמן: אם אנחנו נחכה לחקיקה, יקרה מה שקורה, שבעה משרדי ממשלה.

סולי אורמן: אין כמעט ועדה בכנסת שלא דנה בניצולי שואה, אין משרד, כולם מסכימים לנושא ואין לי טענות, כל מה שמתנהל ברשות לזכויות ניצולי השואה, זה על-פי חוק.

סולי אורמן: יש חוק – הם מקבלים.

סולי אורמן: אין חוק – אותו דבר בביטוח הלאומי.

סולי אורמן: מספיק.

סולי אורמן: תתייחסו אל הקבוצה הזאת בכבוד והערכה, לא נשאר להם עוד הרבה זמן.

סולי אורמן: קחו את כל הכספים, ורבותיי, יש כסף כמו זבל, אני אתן לכם דוגמה – אנחנו הלכנו בתחילת חודש דצמבר, אל שר האוצר.

סולי אורמן: הוא הפגיש אותנו עם העוזר שלו והוכחנו לו שב- 9 בדצמבר 2010, נוצל 52% מתקציב הבריאות של הרשות לניצולי שואה ואמרנו להם – למה?

סולי אורמן: תנו להם, עוד מבחנים ועוד?

סולי אורמן: מספיק.

סולי אורמן: התשובה שקיבלנו אחרי עשרה ימים היתה שהקדימו את תשלום ההבראה מ- 2011 ל- 2010, שחס וחלילה לא יקרה מצב שיש עודף של כסף בתקציב.

סולי אורמן: רבותיי, קחו את כל הכספים, שאתם נותנים לכל העמותות ולכל הארגונים, תעשו קופה אחת, קרן אחת ותנו להם, כולם צריכים בריאות.

סולי אורמן: ואם תשחררו אותם מתחום הבריאות, יהיה להם הכל.

סולי אורמן: כי ראינו לפני שבועיים, הכתבה שהיתה על ניצולי שואה חולי נפש.

סולי אורמן: 250 ניצולי שואה חיים בהוסטלים, כולם מקבלים כסף, אין להם בעיה של כסף.

סולי אורמן: אין לי ספק שמשרד הבריאות לא נהג כשורה כשלא פיקח אותם.

סולי אורמן: אבל איפה כל העמותות וכל הארגונים שמטפלים בניצולי שואה?

סולי אורמן: בעקבות בקשה של חבר הכנסת בילסקי, כותבת הרשות לזכויות ניצולי השואה שבין השאר הם חילקו 150 מיליון שקל לעמותות והם, יחידת הרווחה שלהם, ואני מצטטת – ניצולי השואה מטפלים בניצולי השואה בבתי החולים ובמוסדות פסיכיאטרים.

סולי אורמן: 250 ניצולי שואה, עשרות עמותית, מיליוני שקלים, אף אחד לא בא וצעק – תראו מה קורה לאותם 250 איש?

סולי אורמן: איפה כולם היו?

סולי אורמן: איפה כולם היו?

סולי אורמן: איך יכול להיות ששוכבים 250 ניצולי שואה, יש מפקחת במשרד הרווחה, יש מנהלת יחידה במשרד הגמלאים, מקימים אגף, עמותות, איך יכול להיות מדינת ישראל 250 ניצולים שהם תשושי נפש, פסיכיאטרי, ואף אחד שמטפל בהם?

סולי אורמן: עד שכתבה בטלוויזיה וברדיו מעלה את זה?

סולי אורמן: איפה אנחנו?

סולי אורמן: איפה המוסר?

סולי אורמן: איפה הערכים שלנו?

סולי אורמן: איפה?

סולי אורמן: ואני לא מדברת עלי באופן אישי, לצערי הרב, הוריי כבר לא בחיים והם לא זכו לקבל.

סולי אורמן: עוד חוק ועוד פילוח.

סולי אורמן: תתייחסו אליהם כמו שמתייחסים לנכי צה"ל.

סולי אורמן: זאת הבקשה שלי, כמו לנכי צה"ל.

סולי אורמן: כל מי שהוא נכה צה"ל במדינת ישראל, אף אחד לא עשה לו מבחן הכנסה.

סולי אורמן: אף אחד לא עשה לו.

סולי אורמן: נתנו לו ביטוח רפואי משלים חינם.

סולי אורמן: היות ואף חברת ביטוח במדינת ישראל לא תבטח ניצולי שואה בגילם, תקימו קרן ותנו להם, מתוך כבוד והערכה.

סולי אורמן: אנחנו חייבים את זה להם.

סולי אורמן: כל מה שההורים שלנו לא קיבלו והגיע להם על-פי החוק.

סולי אורמן: ועדת דורנר אמרה שאימא שלי, שני מיליון שקל הפסידה בגלל המדינה.

סולי אורמן: כל הכספים האלה, תנו אותם למי שעדיין נשאר בחיים.

סולי אורמן: בן גוריון התחייב בשם הניצולים, בקבלת השילומים, שהם לא יכלו לתבוע אף פעם את גרמניה.

סולי אורמן: לפחות תנו להם לסיים את חייהם בכבוד והערכה, מגיע להם.

סולי אורמן: בזכותם המדינה הזאת קיימת.

חיה רוטנשטיין: אפשר לדבר?

חיה רוטנשטיין: אנחנו חייבים לדבר על דיור.

חיה רוטנשטיין: אני רוצה לחדש לכם משהו.

חיה רוטנשטיין: אני כלתה, אני לא הבת ואימא שלי בת 86, אישה שכולה, וגם כן, היה לה, אני פראג, אתה מכיר אותה, נחמה פראג מרמות.

אורי מקלב: שהבן שלה נהרג.

חיה רוטנשטיין: כן, הבן שלה נהרג במלחמת יום כיפור.

חיה רוטנשטיין: היא בת 86, והיא גם כן, היה לה חמש שעות, הורידו לה את החמש שעות, והיא אישה מאוד חולה, יש לה בעיות עם הפרקים, כל מיני, הזקנה גם קפצה עליה.

חיה רוטנשטיין: הורידו לה.

חיה רוטנשטיין: הורידו לה את החמש שעות.

חיה רוטנשטיין: היא שילמה בדם שלה, היא שילמה בדם שלה לממשלת ישראל.

חיה רוטנשטיין: למה לא התחשבו בה?

חיה רוטנשטיין: למה?

אורי מקלב: והיא נמצאת לבד?

חיה רוטנשטיין: היא נמצאת לבד.

אורי מקלב: וארבע שעות שבועיות?

חיה רוטנשטיין: היה לה חמש שעות, הורידו לה את זה גם.

חיה רוטנשטיין: הורידו לה את זה.

אורי מקלב: לגמרי?

אורי מקלב: אין לה?

חיה רוטנשטיין: הורידו לה, כרגע אין לה.

אורי מקלב: בטענה שהיא מתפקדת?

חיה רוטנשטיין: בטענה שהיא עוד הולכת על הרגליים.

רגינה רוטנשטיין: שהיא עוד נושמת.

חיה רוטנשטיין: כן, היא עוד הולכת על הרגליים.

אורי מקלב: אנחנו באמת חושבים, אחרי גם מה שאמרה סולי ועוד אחרים, הנושא של הבריאות, אני חושב שזה צף ואנחנו רואים את זה.

אורי מקלב: הטיפול בנושא השינוי שיש לאנשים האלה, במצב הבריאותי, והתהליך, הטפסים שהם צריכים לבקש שהם צריכים למלא, והבקשות והזמן שזה אורך, זה שאנחנו צריכים לעבור ועדות כאלו וכאלו, אני חושב שאם אנחנו באמת משקפים וממצים את הנושא, זה הנושא היום שכואב.

אורי מקלב: דברים אחרים, אנחנו לא מדברים על כספים גדולים, תנו להם כסף כזה וכסף אחר, תנו להם את הנושא של הבריאות.

אורי מקלב: ואנחנו אמרנו את זה בתחילת הדברים, אני חושב שזה באמת מאוד נכון.

אורי מקלב: יש שינוי מאוד גדול, שיכול להיות שזה עכשיו מחמיר לניצולי שואה בתקופה עכשיו כשהם מזדקנים והמחלות צצות או באמת, כמו כל אחד, אבל זה הרבה מתגבר, בגלל העבר שלהם בשואה והאפשרות שלהם שמישהו שיטפל בהם, אם זה משפחה קרובים או לא בני משפחה קרובים.

אורי מקלב: אני חושב שהחלק הזה של הטיפול בבריאות הוא באמת, אנחנו, יש לנו חובה מוסרית בעניין הזה, לתת להם את המענה הקל ביותר והמכובד ביותר.

אורי מקלב: בגלל שמה שאמרה סולי, התיאורים שהיו מההוסטלים האלה לתשושי הנפש, שהיו קירות מתקלפים, הם מסתובבים בלי בגדים, קר להם בחורף, הם רועדים מקור בחורף, אוכלים מהידיים, בגלל שאין להם סכו"ם, הם רעבים, חוסר אוכל והכל, וזה דבר שבמקרה נתנו להיכנס, עד שנתנו להיכנס וגילו את זה בהוסטל.

אורי מקלב: אבל למה אנשים צריכים לעבור את זה בבית?

אורי מקלב: כל אלה שאנחנו רואים את זה שעוברים למוסד שראינו את זה ביחד ואנחנו, יש כאלה שצריכים לעבור את זה בבית עצמם.

אורי מקלב: ואני רוצה להגיד, על מדינת ישראל, ואני קיבלתי בעקבות המכתב הזה ובעקבות זה שהיה הצעה לסדר ודיברנו על זה בכנסת, קיבלתי מכתבים מתלמידי תיכון ופנו אלינו – תגידו לנו, מה אנחנו יכולים לעשות.

אורי מקלב: תנו לנו, אנחנו ראינו, הזדעזעו שככה נראים, ככה מטפלים, אנחנו כתלמידי תיכון שכבר לא בנים לניצולי שואה, הם יכולים להיות נינים של ניצולי שואה, וכאלה שבכלל לא ניצולי שואה, ובאים ופנו ולא מכתב אחד.

אורי מקלב: אנחנו רוצים להיות שותפים, תגידו לנו מה אנחנו יכולים, תשבו, תגידו לנו, אנחנו יכולים לעשות כל פעולה התנדבותית כדי לעזור להם קצת, לשמח אותם וקצת לשנות את המצב שלהם.

רחל שטיין: למה קצת?

רחל שטיין: הממשלה קיבלה 22 מיליארד דולר מגרמניה, מה נעשה בכסף הזה?

רחל שטיין: לניצולי שואה בלבד.

רחל שטיין: מה נעשה עם הכסף הזה?

רחל שטיין: למה צריכים להיאבק על כל אגורה, ולא חיים ולא מתים, כל הניצולי שואה.

רחל שטיין: אני רואה את אימא, ארבע פעמים במשך השנתיים האחרונות, היא נפלה בבית, ולך תספר לביטוח לאומי.

רחל שטיין: היא פתחה השבוע את היד כאן, 30 תפרים יש לה עכשיו כאן ביד.

רחל שטיין: היא פתחה פעם את הראש, לפני שנה, גם כן תפרים.

רחל שטיין: היא שברה את הכתף, היא לבד בבית, אין לה עזרה, אין לה מושיע, אין לה שום דבר.

רחל שטיין: וקיבלו 22 מיליארד דולר, ממשלת ישראל, מגרמניה, ואף אחד לא יודע מה נעשה עם זה.

רחל שטיין: אף אחד לא.

רגינה רוטנשטיין: מי שקיבל – יודע.

רגינה רוטנשטיין: עושים שבת לעצמם וגמרנו.

רגינה רוטנשטיין: ואין איש שירים אצבע.

אורי מקלב: גב' רוטנשטיין, בזכותך אנחנו, צפים לנו כל מיני אימרות עסיסיות באידיש, אנחנו נזכרים בבית סבא וסבתא, שאנחנו כבר הרבה שנים לא שמענו את האמרות האלה, כשאת עומדת בשדולה למען השפה האידיש, זה בטח מוצא חן בעיניכם.

אוד: כבוד היושב-ראש, מישהו אחר יכול גם כן לדבר?

אורי מקלב: רציתי לתת לך, היית בחוץ.

אורי מקלב: לא שמת לב שכבר דיברו נוספים.

אורי מקלב: אבל לפני שמר אשר אוד ידבר, אני רק רוצה להקריא, הבטחתי שנעשה את זה, לעמותת כן לזקן.

אורי מקלב: הוא אומר לצערנו, שסיבות בריאותיות לא צפויות, ליושב-ראש של כן לזקן, לא יכול להגיע היום לישיבה, בישיבה שמתקיימת בנושא ניצולי השואה.

אורי מקלב: אבל אנחנו כן רוצים להביע את עמדת כן לזקן ואנחנו רוצים לשקף את הפניות שיש לנו מניצולים.

אורי מקלב: אנחנו שבים ונוכחים שהטיפול בניצולי שואה הפונים לרשות לבקשת קצבה, הכרה בהחמרת מצבם הרפואי, מה שאמרנו, או להכרה במחלות נוספות, שזה בעצם מאוד, אורכת זמן רב ביותר, בהדגשה.

אורי מקלב: הניצולים ממתינים כעשרה חודשים ויותר, מרגע הבקשה, ועד לקבלת תשובה.

אורי מקלב: עשרה חודשים.

אורי מקלב: אז זה הדברים שבוערים בנו, זה הדברים שבוערים בנו.

אורי מקלב: גם ההכרה המהירה, גם הטיפול המהיר וגם, באמת, מענה הולם ומכובד.

אורי מקלב: אשר, בבקשה.

אוד: קוראים לי אשר אוד, אוד נוצר מאש ולכן אני כזה.

אוד: אני מוצל מאש, מה שעברתי, אני מדבר על ההווה והעתיד.

אוד: אני יושב פה בכנסת הרבה מאוד בוועדות ובעמותה הפרלמנטארית ואם הייתי יורד מהמאדים ושומע את האמפתיה, מכל הגורמים, מחברי הכנסת, מפקידי הממשלה, הייתי חושב שפה נושאים את ניצולי השואה על הכפיים.

אוד: ואת המציאות אנחנו שומעים פה.

אוד: רבותיי, הגיע הזמן לעשות משהו מעשי ואני מקווה, זאב בילסקי, מה שהצעת, שזה ייעשה.

אוד: הקמנו מועצת גמלאים בעיריית ירושלים ובמועצה ישנן ועדות, יש ועדת ניצולי שואה ואני יושב-ראש ועד ניצולי שואה ומחר יש לנו כנס של כל הגורמים, ויש פה הרבה אנשים, של כל הגורמים שמטפלים בניצולי שואה, במטרה להגיע לאחד פעולות על-מנת שבאמת נוכל לעשות משהו למען ניצולי השואה ואני מקווה שגם זאב בילסקי יצליח לעשות את זה במסגרת ארצית.

אוד: תודה.

אורי מקלב: תודה.

אורי מקלב: מר ויזל, בבקשה.

מרדכי ויזל: קודם דיברתי, כי אתה ביקשת שאני אדבר, עכשיו אני מבקש לדבר.

מרדכי ויזל: קודם כל, רבותיי, יש הרבה דברים שלא הזכירו פה, יש גם בעיות עם הגטאות, עם הגרמנים, וזה בעיה די רצינית.

מרדכי ויזל: אני לא רוצה להגיד לכם מה הבעיה העיקרית.

רגינה רוטנשטיין: בעצם, למה לא היו צלמי טלוויזיה?

רגינה רוטנשטיין: שיפרסמו את זה.

מרדכי ויזל: גברת, תרשי לי גם כן לדבר.

ליה שמטוב: זה משודר בטלוויזיה וכולם רואים עכשיו.

מרדכי ויזל: יש גם כן בעיה שזה לא שייך לכנסת, יש אנשים שמקבלים 15,000 יורו, מקבלים 20, מקבלים 25, יש אנשים שמקבלים 1,000 יורו או כל זה.

מרדכי ויזל: מה אני רוצה לומר בזה?

מרדכי ויזל: ואז הולכים לעורכי-דין, אז לא רק שלוקחים את כל הכסף מה שקיבלו, אלא אומרים תוסיף עוד כי אני טיפלתי בך.

מרדכי ויזל: זה אמרתי בדרך אגב.

מרדכי ויזל: אני רוצה להגיד לגברת שאמרה שעמותות, אתם לא מכירים את זה?

מרדכי ויזל: הנה, בבקשה.

קריאה: זה לא כל-כך דרך אגב, חלק גדול מאוד מורידים לעורכי-הדין.

מרדכי ויזל: אני יודע שבירושלים, חלק גדול אני מטפל, ולא הולכים לעורכי-דין ומקבלים.

ליה שמטוב: אולי אנשים פשוט לא יודעים, אבל הם לא צריכים היום בכלל.

רחל רוטנשטיין: זאת הבעיה, שהם לא יודעים שום דבר מה שמגיע להם.

ליה שמטוב: יש את הארגון גמלאים בעיריית ירושלים, יש בכל עיר.

מרדכי ויזל: אני מבקש את זכות הדיבור, אני אדם בן 80, מעל 80, וגם אני מתבלבל כשאני מדבר, לא רק הגברת, גם אני.

מרדכי ויזל: רבותיי, תנו לי לדבר.

מרדכי ויזל: אתם נכנסים לדבריי ונקטע לי חוט המחשבה.

רגינה רוטנשטיין: ולעשות, לא עושים כלום.

מרדכי ויזל: גברת, אני מבקש ממך, כיבדנו אותך, תכבדי אותי, אנחנו באותו הגיל, אני מבקש.

מרדכי ויזל: אני רוצה לומר, קודם כל, אני רוצה להגיד לגברת בקשר לעמותות.

מרדכי ויזל: אני במקרה יושב-ראש עמותה, כבר שלוש שנים, אני מודיע לך, לא קיבלתי עד היום אגורה שחוקה, מממשלת ישראל.

מרדכי ויזל: ואיך שאני חי, זה כבר עניין שלי, איך העמותה חיה.

מרדכי ויזל: ואני בירושלים, בקשר לנושא שדיברתי, אנחנו מכוסים.

מרדכי ויזל: יש פה אנשים שיכולים להגיד, ויש עוד דברים אחרים, אבל אנחנו בירושלים מכוסים.

מרדכי ויזל: לעומת זאת, כשהגברת אמרה שלא יודעים, מצלצלים אלי מכפר-סבא, מזיכרון יעקב, מחיפה, מתל-אביב אפילו ולא יודעים.

קריאה: שידעו את הטלפון שלך, אולי זה באמת יעזור לאנשים.

קריאה: תגיד את הטלפון שלך.

מרדכי ויזל: לא, גברתי, יש לי כבר עד כאן.

מרדכי ויזל: אני לא יכול לטפל בכל הארץ.

מרדכי ויזל: אני מצטער.

מרדכי ויזל: אבל הרבה אנשים לא יודעים.

מרדכי ויזל: אז הולכים לעורכי-דין, הם לוקחים לא הרבה, יש אחד לוקח 25%, אחד 20%, ויש גם שעושים טובה שמבקשים 15% ויש הרבה שלא יודעים בכלל, פתאום מגלים את זה.

מרדכי ויזל: אני רק רוצה להזכיר, במקרה אתם מהעדה, מהאגף החרדי.

מרדכי ויזל: בזמן האחרון האגף החרדי התעורר, פתאום באים הבנים, הבנות, באות עם האימא והאבא והם פשוט מאוד מזכירים שמגיע לך זה וזה.

מרדכי ויזל: זה אמרתי דרך אגב.

מרדכי ויזל: יש פה דברים אחרים, נוספים.

מרדכי ויזל: אני יום-יום מטפל בהם.

אורי מקלב: מה אתה שואל אותם, למה עד עכשיו הם לא ניצלו את הזכויות שלהם.

מרדכי ויזל: אני לא יודע.

מרדכי ויזל: אני לא יכול לומר לך.

מרדכי ויזל: מי שבא, ברוך הבא.

מרדכי ויזל: אנחנו עוזרים במה שאפשר.

אורי מקלב: מר ויזל, אתה אומר ואנחנו מאוד מעריכים את מה שאתה עושה, אנחנו מאוד מעריכים את מה שאתה עושה למען ניצולי השואה ואתה עובד, יש לך פניות מכל הארץ.

אורי מקלב: אבל אתה חושב שאתה צריך להיות הכתובת או שהממשלה, המדינה צריכה להיות הכתובת?

אורי מקלב: אתה צריך להשלים את הדברים.

אורי מקלב: זה יכול לזהות דברים שאולי הרגולאטור לא יכול.

מרדכי ויזל: שאלת שאלה טובה.

מרדכי ויזל: יש פה בעיה כזאת, שכתוב בעיתונות והיה בכל המקומות, אז אפילו בטלוויזיה זה היה.

מרדכי ויזל: אבל מה קרה שדווקא באותו הזמן שפרסמו את זה בטלוויזיה ושאמרו על זה ברדיו, האדם הזה לא שמע, או האישה הזאת, לא שמעה זאת, אז לא יודעים.

אורי מקלב: ואיך את השם שלך יודעים?

מרדכי ויזל: אחד אומר לשני.

קריאה: זה מפה לאוזן.

אורי מקלב: מי שרוצה לעשות, מגיעים אליו וזה רק באמת מאפיין.

אורי מקלב: מעניין שאתה, כאדם פרטי, יודעים, אבל מה לעשות, אני אגיד לך כן יודעים את הטלפונים, אבל מפניות שאני מקבל, אז עונה תא קולי מופנים לתא קולי ואחרי זה אף אחד גם לא חוזר אליהם.

אורי מקלב: אין מענה טלפוני.

אורי מקלב: יש מענה של תא קולי.

אורי מקלב: את זה אנחנו צריכים לשפר.

מרים גרייבר: אבל גם אנחנו, בעמותת יש, יש לנו קבוצות בכל הארץ ואנחנו מכשירים אנשים להגיד ולתת את המענה, וכך האנשים של עמותת יש ירושלים יודעים את הכתובת שלי וגם את הכתובת של אשר והם באים אלינו ומבקשים את העזרה.

אורי מקלב: זה רק מעצים את השאלה, סליחה, סליחה.

אורי מקלב: זה רק מעצים את השאלה.

אורי מקלב: למה צריך להגיע ליש?

אורי מקלב: למה צריך להגיע?

מרדכי ויזל: יש משרד הגמלאים, שרה, יש מרכז מידע.

מרדכי ויזל: גם זה אנשים לא מודעים כל-כך.

מרים גרייבר: האנשים מודעים, אבל גם כן, זה לוקח זמן עד שמקבלים תשובה.

מרדכי ויזל: אני רוצה להמשיך בדבריי.

מרדכי ויזל: יש דברים שזה סוכם כבר וקבעו את זה, שיצא אפילו חוק, בקשר לתרופות.

מרדכי ויזל: עד גיל 70, מקבלים 50% הנחה, מ- 80 ומעלה, מקבלים 60%.

מרדכי ויזל: גם זה לא מבוצע.

מרדכי ויזל: בזמן האחרון קרה משהו חדש, קופות החולים הולכים ומבטלים הרבה תרופות, של הניצולים, ואומרים לך – לך תקנה, זה לא בסל התרופות שלנו.

מרדכי ויזל: והמון זמן הם נתנו את התרופות ובחודשים האחרונים, לא נותנים יותר.

מרדכי ויזל: אני, למשל, היתה לי תרופה, אז החודש הזה, קודם הייתי משלם 250 על 80 לחודש, נראה נראה שלא צריך תרופות, אבל אני צריך.

מרדכי ויזל: פתאום אני רואה שחייבו אותי ב- 400 שקל.

מרדכי ויזל: אז מה קרה?

מרדכי ויזל: התרופה הזאת היא לא בסל התרופות ואתה תשלם.

אורי מקלב: כשלפני כן לא היית צריך לשלם עליה?

מרדכי ויזל: לפני כן לא שילמתי.

מרדכי ויזל: ופתאום, ואני לא היחידי, וזו נקודה מאוד חשובה כי אנחנו, אני "לא לוקח הרבה", רק 16 כדורים ביום.

מרדכי ויזל: ואני עוד נקרא בריא.

אורי מקלב: עד 120 שנים בריאות.

מרדכי ויזל: אז פשוט מאוד, אני מסתכל על שבוע, 400 שקל.

מרדכי ויזל: 400 שקל מהמשכורת "הגדולה" שיש לי, הפנסיה הגדולה, אז זה הוצאה ופתאום זה קרה.

מרדכי ויזל: אינני יודע למה.

מרדכי ויזל: עכשיו אני רוצה לנגוע בעוד שתי נקודות, אולי שלוש, אינני יודע.

מרדכי ויזל: יש פה בעיה בקשר לערעור שהוועדה הרפואית דוחה את הערעור, אז אומרים נא לפנות לוועדת עררים לבית-המשפט.

מרדכי ויזל: והיום, בשבוע שעבר בא אלי יהודי, אמר שהוא ערער, עופרה, ונתנו לו תאריך לעוד שנה.

קריאה: שרה דיברה על זה קודם.

עטרה מלבסקי: זה בית-המשפט זה לא אנחנו.

מרדכי ויזל: אני יודע שזה לא את.

מרדכי ויזל: אני רק רוצה, אם הגברת רוז, יש עוד שני דברים, שלא שייכים ישירות לרשות, אבל אין למי לפנות אז פונים אלייך, אולי את יכולה לעשות משהו.

מרדכי ויזל: ויש עכשיו דוגמה שנייה, ודוגמה מאוד חשובה.

מרדכי ויזל: בוועדת התביעות קיבלו לפני כשלוש שנים הטבות.

מרדכי ויזל: וההטבות האלו היו הבראה, טלוויזיה וגם ארנונה.

מרדכי ויזל: עכשיו היתה הוראה שכל אחד יגיש בקשה.

מרדכי ויזל: הם באמת שלחו מכתבים לניצולי שואה.

מרדכי ויזל: לצערנו הרב, עקב הגיל המבוגר מאוד, הרבה מאוד, ברגע שראו את המכתב, שמו אותו בצד.

מרדכי ויזל: עכשיו באה אישה, היא אומרת לי תשמע, אני יום יום עובד עם אנשים וכל פעם אני שומע סיפורים.

מרדכי ויזל: אני גמרתי לעבוד, אני רוצה עכשיו לעזור לאמי לקבל את ההטבות.

מרדכי ויזל: אז היא הלכה ב- 31 ליולי, ואמרה – תראו, אני מקבל מוועדת התביעות, אבל אני לא קיבלתי שום דבר.

מרדכי ויזל: גברתי, 31 ליולי 2010, תבואי ב- 1 לינואר, אז תראי שזה יהיה.

מרדכי ויזל: בסדר, הכל יפה מאוד.

מרדכי ויזל: אז עכשיו, מה עם הרטרואקטיבי?

מרדכי ויזל: עם 2008, 2009?

מרדכי ויזל: אז נכון, שוב הרשות לא אשמה בזה, אדוני זה החוק.

מרדכי ויזל: אם אתה לא הגשת בקשה, זה אבוד.

מרדכי ויזל: אז אני שואל שאלה – הרי דבר כל-כך פשוט, אני זוכר לפני כמה שנים, שר המשפטים שאתם ודאי יודעים מזה, הוא בא, היתה לו איזה שהיא בעיה, אז הוא בא לשופט ואומר לו – אדוני השופט, אין לי זמן לקרוא.

מרדכי ויזל: אז אומר השופט – יש שורות אחרונות.

מרדכי ויזל: אין לי זמן לקרוא.

מרדכי ויזל: אז הוא אומר – אם ככה, נוותר לך.

מרדכי ויזל: בא אתיופי קטן, אז אומר השופט – תגיד לי, אתה לא יודע לקרוא שורות קטנות?

מרדכי ויזל: מה אני רוצה להגיד בזה?

מרדכי ויזל: האישה הזאת, לא יודעת לקרוא, לא יודעת לכתוב, לא רואה, לא הולכת, אז אומרים לה – רבותיי, את 2008, 2009, אני צודק?

מרדכי ויזל: זה היה שלוש שנים, נכון?

מרדכי ויזל: אז אתה תקבל רק בשביל 2010.

מרדכי ויזל: ומתקשר עם הרשות, הרשות אומרת – רבותיי, לא אני קובע את החוק.

מרדכי ויזל: החוק הזה לא אני קבעתי, שאנשים מפסידים.

אורי מקלב: אבל האם הרשות פנתה לשנות את החוק?

אורי מקלב: הרי הדברים שאתם מציפים בפניכם ואתם יודעים איפה הבעיות של אנשים, יכול להיות שבזמנו לא חשבו, חשבו שאולי באמת אין סיבה לתת רטרואקטיבית, אבל משמתברר שאנשים בגלל שלא קראו את האותיות הקטנות, לא משנה המה, לא צריך הרבה להגן עליהם, ולדוש בזכותם ולהפוך בזכותם, כדי להסביר מדוע כן אפשר במקרים האלה לתת רטרואקטיבי.

אורי מקלב: זה צריך להיות.

עופרה רוס: אתה מעביר את זכות הדיבור אלי?

אורי מקלב: לא, רק בתשובה לשאלה הזו.

עופרה רוס: יש לי הרבה מה לומר.

אורי מקלב: תעני גם על זה.

עופרה רוס: נאמרו כאן דברים רבים ואני מתכוונת להתייחס לכל הדברים.

אורי מקלב: מר ויזל, יש לך עוד נקודה?

מרדכי ויזל: עוד אחת.

אורי מקלב: בבקשה.

מרדכי ויזל: באו אלי אנשים, אז אומרים לי – מזל טוב מגיע לי.

מרדכי ויזל: מה המזל טוב?

מרדכי ויזל: נהייתי יותר בריא.

מרדכי ויזל: אז אני אומר – מה קרה?

אורי מקלב: הורידו לי.

מרדכי ויזל: הורידו לי שעות.

מרדכי ויזל: אמרו שאתה כבר יותר בריא.

מרדכי ויזל: זה כבר לא ידעתי, שאחרי גיל 80, אני הבראתי.

אורי מקלב: זו תופעה שפשוט הופתעתי לשמוע היום שאנשים בגיל הזה, אני שומע את זה אחד אחרי השני, שמורידים.

אורי מקלב: את מספרת לי ואתם מספרים לי שמורידים, שמורידים שעות.

עטרה מלבסקי: זה לא תלוי מחלה, זה תלוי תפקוד.

אורי מקלב: לא עלינו, גם אפילו גשם לא יורד.

אורי מקלב: זה הדבר היחידי שמורידים פה.

אורי מקלב: זה הדבר היחיד שיורד פה.

אורי מקלב: הדלק, המחירים עולים, הכל עולה פה.

אורי מקלב: וזה יורד.

רחל שטיין: אני חושבת שצריכים לכבד את השם שואה, ובלי אפילו כל-כך הרבה לערער ולבדוק אותם.

מרים גרייבר: הבעיה העיקרית היא שהביטוח הלאומי מוריד את השעות, גם הקרן לרווחה מורידה את השעות.

אורי מקלב: הבעיה היא כפולה.

מרים גרייבר: בדיוק.

עטרה מלבסקי: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה.

מרים גרייבר: נכון.

אורי מקלב: במקרה הזה, הייתי מוותר על שיתוף הפעולה הזה.

מרים גרייבר: בדיוק.

עטרה מלבסקי: אני חושבת שצריך באמת לבחון את הדברים וראוי שייבחנו, אבל המציאות כרגע, היא כזו.

אורי מקלב: אז אנחנו, גם באמצעותך וגם אנחנו.

ליה שמטוב: הקרן לרווחה לא נותנת את השעות אם יש לה את החמש שעות, היא נותנת רק למי שיש 150% ויותר את הסיוע.

סולי אורמן: כי המדינה לא נותנת, אז מה שהיא נותנת זה יותר טוב מכלום.

סולי אורמן: למה קרן הרווחה צריכה לתת?

סולי אורמן: למה המדינה לא נותנת?

סולי אורמן: למה לוקחים קרן רווחה, למה באים בטענות לביטוח הלאומי?

סולי אורמן: המדינה היא זאת שצריכה להיות וכבוד היושב-ראש, אני נורא מצטערת, אתה, אנחנו יושבים פה ויושבים פה אנשים שעובדים לפי החוק.

סולי אורמן: אין לי ספק שעופרה רוס עובדת בדיוק לפי החוק.

סולי אורמן: בית המחוקקים הוא זה שצריך לשנות את זה.

סולי אורמן: היא לא יכולה להחליט שום דבר.

עופרה רוס: נכון מאוד, נכון מאוד.

סולי אורמן: היא שייכת למשרד האוצר, מה שכתוב – זה מה שהיא נותנת.

סולי אורמן: היא לא יכולה לתת כלום יותר.

ליה שמטוב: האוצר מעביר לקרן לרווחה, ועדת התביעות מעבירים כסף לקרן הרווחה.

סולי אורמן: אפשר להעביר את זה לקרן הרווחה כי המדינה לא חוקקה חוק אחר.

סולי אורמן: במקום לתת לכולם, נותנים לקרן הרווחה.

מרדכי ויזל: כל הדברים מגיעים לגב' עופרה וכולם מאשימים אותה.

סולי אורמן: זה לא נכון, היא עובדת לפי החוק.

סולי אורמן: שבית המחוקקים ישנה את החוק.

מרים גרייבר: נאמרו כאן דברים נכונים.

רגינה רוטנשטיין: העובד הסוציאלי עושה כמו ביטוח לאומי, אותו דבר.

אורי מקלב: רשות הדיבור לשרה, אבל לפני זה אני רוצה להגיד.

אורי מקלב: אנחנו אומרים שהדברים ודאי, כשאומרים חוק, זה לא איזה תשובת פלאים.

אורי מקלב: אם יש חוק אומר, אז זה אנחנו נשנה בחוק.

אורי מקלב: אז יש כאן גם בית מחוקקים שצריך גם לחוקק חוק.

אורי מקלב: אבל יש עוד מישהו שיכול ליזום חוק, זה הממשלה בעצמה.

אורי מקלב: שהיא צריכה גם כן ליזום, היא המחוקקת הראשית וחוקי ממשלה מקבלים גם עדיפות אחרת ואם הרשות שאני מדבר, הרשות זה לא משרד, רק משרד האוצר.

אורי מקלב: הרשות לזכויות ניצולי השואה, שהדבר, עשרת הדברות שלה והתוספת לחוקים, צריכה להיות יוזמה שלהם.

אורי מקלב: אתם צריכים ליזום את החוקים האלה.

אורי מקלב: חוקים שעושים עוול, חוקים שיכולים לשפר את המצב, זה התפקיד שלכם, לפני שבית המחוקקים וחברי הכנסת צריכים לעשות חקיקה פרטית באמת לכסות ולחפות על כל מיני עוולות או על חוקים שעדיין לא חוקקו.

אורי מקלב: אנחנו חושבים שהמדינה בעצמה, כפי שהם באים ודורשים את זה, צריכים לתת את הכבוד הראוי, במיוחד בנושא בריאות לניצולי השואה, שהם הגיעו, מי שהגיעו לגיל הזה.

סולי אורמן: כבוד היושב-ראש, לרשות לזכויות ניצולי השואה אין אפילו את השמות של מי שמקבל מגרמניה.

סולי אורמן: גם אם הם הרשות לזכויות ניצולי השואה, אין במדינת ישראל רשימה אחת של כל ניצולי השואה, גם לא ברשות.

סולי אורמן: הרשות מטפלת במי שמקבל מהאוצר ובקרן סעיף 2.

סולי אורמן: זה הכל.

סולי אורמן: אז במדינת ישראל, אחרי 66 שנה, רשימה אחת מהם, כל ניצולי השואה אין?

מרים גרייבר: יש במקום אחד, זה הביטוח הלאומי.

סולי אורמן: אין בביטוח הלאומי, את טועה, מרים, אין בביטוח הלאומי רשימה, בשום מקום במדינה אין רשימה.

סולי אורמן: איך יכול להיות?

סולי אורמן: כי המדינה מתעלמת מהם.

מרים גרייבר: הכי קל לתקן זה בביטוח הלאומי.

אורי מקלב: שרה נמצאת ברשות דיבור, אחרי זה אני אתן לכם, אם יאפשר הזמן.

מרדכי ויזל: בקשר למה שאמרת לשרי הממשלה, פעם בעמותה האלמנטארית היו מופיעים שרי ממשלה, בזמן האחרון כבר זה נמאס להם, הם לא מופיעים.

אורי מקלב: לא נעים.

אורי מקלב: שם זה היה אחרי עשר שנים, אבל זה לא כל-כך נורא, אבל כשעברו 60 שנה, זה כבר לא כל-כך נעים לשמוע.

שרה זילברשטיין: אני ראש תחום פניות ציבור במשרד לאזרחים ותיקים ואנחנו אחראים על הקמת מוקדים לאוכלוסייה המבוגרת בארץ, לאזרחים הוותיקים.

רגינה רוטנשטיין: הרבה בעלי-בתים במדינה.

אורי מקלב: גב' רוטנשטיין, אנחנו רוצים לשמוע את שרה, היא אחראית על הקשישים.

אורי מקלב: אנחנו מקדמים בברכה את חברת הכנסת שמאלוב ברקוביץ' שמשתתפת אתנו תמיד בישיבות וגם מעורבת בדברים האלה והיא גם מבקשת לדבר ולומר כמה מילים, אבל אולי ניתן לך להציג את הדברים ואחרי זה היא תוסיף.

שרה זילברשטיין: על-פי המלצת ועדת דורנר והחלטת הממשלה, הוקם מרכז מידע לניצולי שואה בגלל שאנחנו גם הצפנו את הבעיות הקשות של ניצולי שואה, שבעצם יש הרבה מאוד זכויות ובשביל לדעת אותם אתה צריך להיות מומחה גדול ומרכזי והוא בהחלט מפוזר בין הרבה מאוד מסגרות וקשה מאוד לדעת אותם.

שרה זילברשטיין: יחד עם זה, מפברואר 2009 אנחנו הקמנו את כוכבית 9444, אני חושבת שכולם באמת זכו לפרסומת, לראות את הפרסומות של הממשלה, שפנו לניצולי שואה ושאמרו להם – בואו, תפנו לבדוק את הזכויות שלכם.

שרה זילברשטיין: אנחנו גם הפנינו לארבעת הגורמים המרכזיים את ההפניות אחרי הבדיקה שלנו.

שרה זילברשטיין: היום, בפברואר כעבור שנתיים, אנחנו נמצאים במצב שבדקנו 91,000 פניות של ניצולי שואה.

שרה זילברשטיין: המשרד לאזרחים ותיקים עשה באמת רשימות של כל ניצולי השואה ואנחנו עשינו עבודה מול המוסד לביטוח לאומי ומול משרד הפנים והגענו למצב שאנחנו יודעים שיש פוטנציאלית 240,000 איש.

שרה זילברשטיין: אנחנו נוריד את ה- 91,000 הפונים אלינו, ואנחנו מוציאים מכתבים עד לחודש יוני, לכל הנותרים, כדי לבדוק את הזכויות שלהם.

סולי אורמן: כל מי שיהיה בחיים עד אז.

שרה זילברשטיין: כל מי שיהיה בחיים.

שרה זילברשטיין: אנחנו עם המתים לא מתקשרים.

יוליה ברקוביץ' שמאלוב: אבל אם תמשיכו עם זה, לא יהיה לכם עם מי לתקשר.

סולי אורמן: לא יהיה למי לשלוח, הפיתרון הביולוגי עובד.

יוליה ברקוביץ' שמאלוב: שיעשה מהר יותר.

אורי מקלב: סליחה, שרה, אנחנו שואלים עוד לפני הכל שמטפלים, האם יש איזו חוברת?

אורי מקלב: לפני שהולכים הלאה, אם יש חוברת אחת שהיא באה והיא מקבצת את כל הזכויות של ניצולי השואה ונרדפי הנאצים ואני מדבר ואני אומר לא סתם חוברת, חוברת שמדברת בשפת העם.

אורי מקלב: בשפה פשוטה, שאנשים יכולים להבין כל אחד יכול להבין ואם לא הדור הראשון, אז הדור השני יכול להבין, שהשאלונים ומה שצריך לשלוח לרשות, למלא בעקבות מחלה, הניסוחים באוניברסיטה ותואר שני אם לא פרופסור.

שרה זילברשטיין: תראו, אנחנו, לכל הפונים שלנו, מוציאים ומאשימים אותנו בזה שאנחנו מוציאים הרבה ניירות.

שרה זילברשטיין: אנחנו כותבים להם בדיוק את הזכויות שלהם על-פי הבדיקה האישית שלהם.

שרה זילברשטיין: החוברות האלה, יצא גם במרכז הארגונים ואנחנו שותפים לזה.

שרה זילברשטיין: אנחנו גם מימנו במסגרת ועדת התמיכות את זה.

שרה זילברשטיין: אבל תבינו, וזה מה שגם אמרו פה חברי כנסת.

שרה זילברשטיין: אני מתעסקת עם נושא של ניצולי שואה שלוש וחצי שנים.

שרה זילברשטיין: אבל העובדים המומחים שלי יודעים יותר ממני גם, וזכיתי גם להטעות את אימא שלי בגלל חוסר בדיקה, כי הנושא כל-כך מסובך ולכן החוברות האלה, זה לא מה שיעזור לניצולי השואה.

שרה זילברשטיין: מה שיעזור לניצולי השואה, זה מה שאנחנו גם עושים באמצעות פרויקט ליד על-ידי הסוכנות היהודית, שאנחנו שולחים 4,000 מתנדבים שעברו הכשרה, שיבדקו את הנושא של אותם ניצולי שואה שלא יכולים להגיע אלינו.

שרה זילברשטיין: אנחנו כבר הגענו ל- 40,000 ניצולי שואה.

שרה זילברשטיין: אבל תראו, אנחנו מתעסקים בזה שנתיים.

שרה זילברשטיין: אני חושבת ש- 91,000 ניצולי שואה שכבר בדקנו את הזכויות שלהם, זה הרבה מאוד.

סולי אורמן: כמה מתוכם שיפרתם את מצבם?

אורי מקלב: גברת אורמן, לא לא.

אורי מקלב: זה שמצלמות הטלוויזיה נכנסו זה לא סיבה להתעורר פה.

אורי מקלב: שרה, אני גם מבקש בעניין הזה, אני כן רוצה להציף את מה שאמרת, זה דווקא דבר שלזכותנו, מציג את המדינה מצד אחד, המשרדים הממשלתיים, הרגולאטורים, מול 4,000 מתנדבים.

אורי מקלב: 4,000 אנשים שמוכנים לבקר בבתים של ניצולי שואה וללמד אותם את הזכויות שלהם וזאת לאחר הכשרה, שאני מבין הכשרה לא מועטה שהם צריכים לקבל.

שרה זילברשטיין: נכון.

אורי מקלב: הרי ללמוד את הדברים האלה צריך להיות, באמת ללמוד חוקים מסובכים ומורכבים מאוד, ושבהתאמה אישית לכל ניצול שואה ואני עשיתי חשבון פשוט, אם את אומרת שכבר 40,000 אתם כבר ביקרתם, אז זה אומר שכל מתנדב היה כבר ב- 100 בתים.

אורי מקלב: הוא היה אצל 100 ניצולי שואה.

שרה זילברשטיין: בהחלט.

שרה זילברשטיין: אנחנו מדברים על פרויקט של שנה וחצי.

אורי מקלב: זה יפה מאוד.

אורי מקלב: זה החלק היפה מאוד של העניין.

אורי מקלב: כשאנחנו שולחים ניצול שואה לטיפול שיניים, אנחנו אומרים – יש לך.

אורי מקלב: 20% יד שרה נותנת, במידה שזה לא יעבור את הסכום הזה והזה.

אורי מקלב: 20% אחרים, עמותה אחרת נותנת.

אורי מקלב: ואיפה אנחנו נמצאים?

אורי מקלב: אנחנו יודעים רק לשלוח לעמותות.

שרה זילברשטיין: אז מה שאני רוצה להסביר, אנחנו לא יושבים הרי ומחכים לכולם שיגיעו אלינו.

שרה זילברשטיין: אנחנו שולחים הביתה גם מתנדבים.

שרה זילברשטיין: אבל אתם צריכים להבין שבגלל שאין רשימות גם, אנחנו מכתתים רגליים בקהילה על-ידי כל הגופים.

שרה זילברשטיין: היום כבר יש לנו, אין לנו רשימה אחת.

אורי מקלב: למה אין רשימות?

יוליה ברקוביץ' שמאלוב: למה אין רשימות?

יוליה ברקוביץ' שמאלוב: תגידי, למה אין?

שרה זילברשטיין: על-פי חוק החיסיון.

יוליה ברקוביץ' שמאלוב: לא, אנחנו לא מאשימים אותך, אנחנו רוצים רק ללמוד ממך.

יוליה ברקוביץ' שמאלוב: למה אין רשימות?

יוליה ברקוביץ' שמאלוב: מה הסיבה?

שרה זילברשטיין: כל ארגון, כולל ועידת התביעות והרשות לזכויות ניצולי שואה, לא יכולים להעביר אלינו את הרשימות שלהם.

יוליה ברקוביץ' שמאלוב: זה סודי כאילו, או מה?

קריאה: צנעת הפרט.

אורי מקלב: אנשים חתמו על ויתור על סודיות.

אורי מקלב: אנשים שפנו.

שרה זילברשטיין: אנשים אצלנו, שפונים, אנחנו אותם ה- 91,000 איש, החתמנו, את כל האזרחים הוותיקים, אגב, שאנחנו פונים לביטוח הלאומי או לכל גורם אחר, אנחנו מחתימים אותם על זה שאנחנו יכולים לפנות.

אורי מקלב: טופס ויתור על סודיות.

שרה זילברשטיין: ויתור על סודיות.

שרה זילברשטיין: בסוף לנו יש רק דף אחד, שאגב, אנחנו גם ממלאים אותו בטלפון, אנחנו לא מכבידים על האנשים.

שרה זילברשטיין: אבל תבינו, אנחנו לא הצלחנו לשנות, לא את קצב העבודה של אף גורם, שזה נכון, לא הצלחנו לשנות, לא את קצב העבודה של הרשות, לא את האין כסף של הקרן רווחה ועוד הרבה דברים אחרים.

שרה זילברשטיין: מה שאנחנו כן עושים, אנחנו אומרים לאותם האנשים שפנו אלינו ואנחנו כל חודש עכשיו יוצאים ב- 20,000 מכתבים, ואנחנו גם צריכים לענות לאנשים האלה, אנחנו פונים אליהם ואומרים להם – אנחנו, לפחות אתם תדעו שאתם עומדים מול הרשות ומול הקרן ומול זה, מה מגיע לכם.

שרה זילברשטיין: אנחנו במקביל הפנינו את הרשימות של כל מי שפנה אלינו לוועידת התביעות וקיבלנו אגב 70% מהפניות שלנו נענו והעלו להם את הכסף אגב גב' סולי.

סולי אורמן: כל הכבוד.

שרה זילברשטיין: דבר נוסף, אותו דבר עם ה- BEG.

שרה זילברשטיין: BEG למשל, אני לא יודעת אם אתם יודעים.

קריאה: זה הביטוח בריאות הגרמני.

שרה זילברשטיין: ביטוח בריאות של גרמניה.

סולי אורמן: זה לא ביטוח בריאות, זה רנטה.

שרה זילברשטיין: כל שיחה, כל שיחה שלנו עם ניצול כזה, בגלל שהוא כל-כך מסובך, לוקח לנו בערך בין 35 דקות ל- 50 דקות וכל פנייה, יש לנו 4,500 פניות, תעשו חשבון כמה אנשים צריכים כדי לחזור אליהם, כי יש דבר נוסף, אף אחד לא עוזר לאנשים האלה לפנות לשגרירות גרמניה, ולא עושים את זה באופן מרוכז, במקום לעשות את זה, עושים את זה באופן פרטני, אף גורם לא עושה את זה באופן מרוכז, כולל לא הרשות.

שרה זילברשטיין: אף אחד גם לא ממלא את הפרטים, אני מדברת גם על הדברים שאתם מבקשים טפסים.

שרה זילברשטיין: הטפסים אומרים לאדם הזקן – תנסה להוכיח לנו שב- 1942 היה לך אפצ'י שהוא נכלל בתוך הרשימה של המחלות.

שרה זילברשטיין: אז אנחנו שולחים אנשים בני 80 ומשהו, יש הרבה דברים שאנחנו יכולים לעשות, יש דברים שאנחנו לא נעשה במקום הארגונים, שאין לנו סמכות לזה.

שרה זילברשטיין: אני גם רוצה להודיע לכם שעל-פי החלטת הוועדה המתמדת, המוקד שלנו יגמור את תפקידו בזה שהוא יפנה לעוד 80,000 גמלאים, יבדוק את הזכויות שלהם ולמעשה, הוא מתמזג עם המוקד של 8840.

שרה זילברשטיין: זה בשביל השקיפות.

מרדכי ויזל: זאת אומרת, אין עוד ניצולי שואה?

שרה זילברשטיין: לא לא, ממש לא.

שרה זילברשטיין: על-פי החלטת הממשלה, ברגע שאנחנו בדקנו את הזכויות של כל אותם 150,000 או 170,000 אנשים שאנחנו יודעים עליהם, אנחנו למעשה, את תפקיד הבדיקה גמרנו.

שרה זילברשטיין: הכל נשאר בידיים של אותם השירותים שצריכים לתת לאנשים.

שרה זילברשטיין: אנחנו גם נעשה מעקב, אגב.

שרה זילברשטיין: חלק גדול מהעבודה שלנו זה לעשות מעקב אם אנשים קיבלו כסף או לא.

שרה זילברשטיין: וזה סוף הטיפול שלנו.

אורי מקלב: אנחנו עוברים לעופרה, אם את יכולה להגיד, הרי את עוזרת לניצולי השואה, זה ברור.

אורי מקלב: אבל הם גם באים בטח אליכם גם בטענות ובבקשות ומשאלות.

אורי מקלב: מה בעצם משקף בעיקר מה שמציק היום לניצולי השואה?

אורי מקלב: אתם הרי גם שומעים אותם, נכון?

שרה זילברשטיין: הם שומעים אצלנו כל המידע נמצא אצלנו.

אורי מקלב: מה האופי?

אורי מקלב: מה שתי הנקודות המרכזיות?

שרה זילברשטיין: לגבי הרשות, אני שותפה להרבה מאוד ביקורת חיובית שיש מאז כניסתה של הגב' עופרה רוס, אני חושבת שגם ההידברות עם הארגונים ועם אחרים הוא שונה לגמרי.

שרה זילברשטיין: יחד עם זה, יש עדיין הרבה מאוד דברים שאנחנו נתקלים בהם במוקד שלנו.

שרה זילברשטיין: אחד מהם, זה הרבה מאוד פניות של אנשים, שכמו שנאמר פה, פונים לפני עשרה חודשים, ועדיין לא מקבלים תשובות, זה בעיקר לנושא של ועדות רפואיות.

אורי מקלב: כמה זמן זה לוקח?

שרה זילברשטיין: לפעמים עשרה חודשים, לפעמים לידה, זאת אומרת תשעה חודשים.

שרה זילברשטיין: יש הרבה מאוד בעיות שהן לא פונקציה של עבודת הרשות, אבל היא בעיה כמו המדרגות וכל הדברים האחרים.

שרה זילברשטיין: המדרגות של האחוזים שזה בהחלט בעיה שהממשלה צריכה לתקן ולראות מה אפשר לעשות עם זה.

שרה זילברשטיין: כמובן יש את כל הקטעים של הבעייתיות שחלק מהאנשים ולנו קשה מאוד להגיד לאנשים תחליטו לעבור לרשות לזכויות ניצולי שואה כי היום היורו ירד ואתם מקבלים מסעיף 2 רק 800 ומשהו יורו, וכו' וכו'.

שרה זילברשטיין: יש לנו הרבה מאוד נושאים שאנחנו יכולים לטפל בהם.

אורי מקלב: הם יכולים במקום יורו לקבל את זה בשקלים?

שרה זילברשטיין: יש אפשרות בהחלט לעבור לרשות לזכויות ניצולי השואה ולקבל את הקצבה.

אורי מקלב: ואז היא בשקלים.

אורי מקלב: בשקלים זה יוצא יותר?

מרדכי ויזל: סליחה, גברת, את בטוחה במה שאת אומרת?

מרדכי ויזל: גב' רוס תגיד לך.

שרה זילברשטיין: אני בטוחה שגב' רוס יש לה.

מרדכי ויזל: כי יש לי הרושם שמשהו פה את לא בדיוק יודעת.

מרדכי ויזל: תשאלי את גב' רוס, היא תגיד לך.

אורי מקלב: מה היא לא בדיוק יודעת?

אורי מקלב: על זה שאפשר לעבור ולקבל?

מרדכי ויזל: כן, כן, כן.

מרדכי ויזל: זו נקודה חשובה מאוד.

אורי מקלב: היא לא אומרת שכולם.

אורי מקלב: מר ויזל, היא אומרת שיש כאלה שיכולים.

אורי מקלב: יש כאלה.

אורי מקלב: היא אמרה שיש כאלה שיש להם את האפשרות.

מרדכי ויזל: בלי לשמוע את בעל הדבר?

אורי מקלב: אנחנו עוברים.

אורי מקלב: בבקשה, גב' רוס, עכשיו המיקרופון, רשות הדיבור אלייך, את עונה כנגד כל השואלים.

עופרה רוס: קודם כל, אני מודה לכולם על דבריהם ואני רוצה להתייחס בראש ובראשונה למה נעשה ברשות לזכויות ניצולי השואה מאז שנכנסתי לתפקיד, ובואו נתחיל.

עופרה רוס: אני זוכרת שהוועדה הראשונה שהייתי בה, זו היתה ועדה של מר מקלב, זה היה הוועדה לפניות הציבור ואז דובר לדוגמה על טופס התביעה לתגמול, שאמרתם שהוא בן 15 עמודים ואנחנו שינינו אותו לשישה עמודים מאוד מאוד ידידותיים.

עופרה רוס: הפרטים שנכנסו זה רק אותם פרטים שמחויבים להיכנס.

עופרה רוס: הדבר הבא שנעשה.

מרדכי ויזל: זה נכון מאוד, אגב.

עופרה רוס: נכון.

אורי מקלב: מה נכון?

מרדכי ויזל: שהקטינו ב- 50% והרבה יותר קל.

סולי אורמן: אבל עדיין זה שישה עמודים.

עופרה רוס: בסדר, שוב פעם, זה על-פי התקנות.

סולי אורמן: אין לי טענות, עופרה, אין לי טענות אלייך.

סולי אורמן: אבל זה עדיין שישה עמודים.

סולי אורמן: לאישה בגילה, למלא שישה עמודים, זה קשה.

עופרה רוס: אני מחויבת, אני מסכימה על כך.

אורי מקלב: אנחנו מדברים בישיבה רק עם זכות דיבור וזה שזה שישה עמודים, אם זה 50%, שישה עמודים זה כמעט שליש ממה שהורידו או אפילו 40% יותר.

אורי מקלב: באמת, השינוי הוא הרבה יותר דרמטי מ- 15 עמודים.

עופרה רוס: ובאותיות גדולות וברורות ובאמת את המקסימום שהוא מחייב, את המקסימום שהחוק מחייב.

עופרה רוס: כנ"ל נעשה לגבי טופס בנק, בטח שכחתם שבשנה היה את העניין שבטופס הבנק היתה הרשאה בלתי חוזרת וכל הנושא הזה שונה לחלוטין, ביטלנו את טופס הבנק ובמקומו יש טופס שרק מדבר על הקטע שמאשר שזה אכן החשבון של אותו ניצול, כדי שנהיה בטוחים שאותו ניצול מקבל את הכסף ולא מישהו אחר.

עופרה רוס: מחיקת חובות.

עופרה רוס: גם את זה, כפי הנראה שכחתם.

עופרה רוס: כל הנושא של מחיקת חובות.

עופרה רוס: היו אנשים שקיבלו גם מאיתנו וגם מה- Claims conference, והיו להם חובות.

עופרה רוס: אז ביטלנו את כל החובות האלה ויתרה מזאת, אלה ששילמו כספים – החזרנו להם כספים.

עופרה רוס: מרכז המידע שלנו, יש לנו מרכז מידע חדש, שאגב, עונה בדקות, פחות מדקות.

עופרה רוס: אתה יכול להרים עכשיו טלפון ליד כולם, להתקשר ולראות תוך כמה זמן מרכז המידע שלנו, אני אתן לך את הטלפון, עונים האנשים, לשיחות הטלפון.

עופרה רוס: זה מרכז המידע.

עופרה רוס: הסכמים עם קופת-חולים.

עופרה רוס: כל המחלות הנוספות, גם אצלך באותה ועדה נדון הנושא הזה וכבר בחודש מאי, כל המחלות של כל הניצולים הועברו לקופות החולים, לכל קופות החולים וכולם מקבלים שם ביחס לכל המחלות שמגיעות להם, מחלות שנמצאות בסל הבריאות.

עופרה רוס: זה, שוב פעם, לא עניין שהוא קשור אלינו.

עופרה רוס: דבר נוסף שנעשה, זה אחר-כך, ההשתתפות העצמית במחלות.

עופרה רוס: כל הנושא של השתתפות עצמית במחלות, השיפוי, 50% או 60%, גם נעשה על ידינו לכל קופות החולים.

עופרה רוס: הכרה במחלות נוספות.

עופרה רוס: כל ועדה, שכולם שוכחים ומדברים עשרה חודשים.

עופרה רוס: אגב, זה פחות מעשרה חודשים, הרבה מאוד פחות ואני מבקשת לקבל שמות של אנשים.

עופרה רוס: כי לעמוד, את יכולה, יש לך אתי קשר ישיר, ואת יכולה להעביר את כל השמות של האנשים, מעולם לא קיבלתי ממך שם אחד אפילו.

עופרה רוס: את השמות של האנשים, שאכן לקח להם עשרה חודשים עד שהם הגיעו לוועדה.

עופרה רוס: אפשר להעביר לנו את השמות של אותם אנשים.

עופרה רוס: בואו לא נשכח שוועדת שני הכירה בקשר סיבתי בין מחלות רבות שלא הוכרו קודם וכל הדבר הזה נעשה בשנה האחרונה.

עופרה רוס: אז לא צריך לשכוח את זה, שאנחנו לא יכולים בתוך חודש ימים, לטפל בכל הנושאים האלה.

עופרה רוס: כאשר בן-אדם מקבל הכרה במחלה, החמרת מצב, תוך חודש ימים, ויעידו על זה אנשים פה, הוא כבר, יש לו ועדה רפואית והוא גמר את הסיפור.

עופרה רוס: כאשר מדובר במחלות נוספות וצריך להכיר בקשר הסיבתי והוכרו כעשר מחלות.

עופרה רוס: זה לוקח טיפה יותר זמן.

עופרה רוס: אבל בפירוש, זה לא לוקח עשרה חודשים ואני דורשת לקבל את השמות של האנשים האלה ואת תקבלי ממני דו"ח בדיוק, אני דורשת ואני אעביר את המידע הזה גם לוועדה.

שרה זילברשטיין: בסדר גמור.

שרה זילברשטיין: בתנאי שאת גם תעני לנו.

עופרה רוס: אני אענה לך.

עופרה רוס: עכשיו לגבי המכתבים שנטענו שאנחנו, הגיעו מכם ולא נענו, זה כרגע אתה אמרת את זה.

עופרה רוס: אז קודם כל, אני פניתי למשרד שלי תוך כדי, לכן היתה גם השיחה.

עופרה רוס: מנובמבר עד היום, כ- 11 מכתבים הגיעו מכם, וכל המכתבים נענו.

עופרה רוס: זה עובר ישר לפקס' שלכם.

עופרה רוס: המכתבים, מעבר לזה, היו עוד מספר מכתבים שהם שלחו אלינו.

עופרה רוס: אז אני מבקשת שהנושא הזה גם ייבדק.

עופרה רוס: בנוסף, הנושא של כל ההנחה בחשמל, שאנחנו אחראים לכל הנושא הזה.

עופרה רוס: אנשים כבר מקבלים הנחה בחשמל.

עופרה רוס: דבר נוסף שחשוב להבין.

עופרה רוס: הרשות עברה ממש מהפך.

עופרה רוס: כל הנהלת הרשות השתנתה.

עופרה רוס: לא רק אני עברתי לרשות.

עופרה רוס: הוחלף חשב הרשות, הוחלף היועץ המשפטי של הרשות, מנהל יחידת התביעות, הרופא הראשי, עמדנו על כך שיהיה פסיכיאטר, חברים, יש, הכרנו בלובים.

עופרה רוס: חבר'ה, שכחתם את זה.

עופרה רוס: הוכרה קבוצה חדשה של לובים, וזו גם היתה החלטה מנהלית שמשרד האוצר הוביל אותם ואני בין אלו שהובילו את המהלך הזה.

עופרה רוס: עוד דבר ששכחנו לדבר עליו, בחודש נובמבר, רק בסוף השנה שעברה, הוכרו כל הרומנים והבולגרים ואני מייד רוצה, כדי לסבר את האוזן, לספר לכל החברים שיושבים כאן, כמה אנשים הוכרו על-ידינו.

עופרה רוס: במשך השנה האחרונה, הוכרו, בכל החוקים, 12,825 איש הוכרו על-ידינו.

עופרה רוס: יש לנו תיקים בהשלמת מסמכים, 2,825 וחמישה תיקים שנמצאים בהשלמת מסמכים.

עופרה רוס: התהליכים האלה לוקחים טיפה יותר זמן משום שאנחנו לא רוצים לא להכיר.

עופרה רוס: אז אנחנו מבקשים מסמכים כדי שנוכל כן להכיר.

עופרה רוס: הרי יכולנו, בן-אדם שפונים אליו להשלמת מסמכים, היינו יכולים פשוט לא להכיר בתביעה, לדחות את התביעה.

עופרה רוס: אנחנו מעדיפים שזה ייקח יותר זמן, כדי שהוא ימצה את המקסימום ויוכל לקבל את מה שמגיע לו.

עופרה רוס: דבר נוסף, עם המחלות הנוספות, כל הקטע של המחלות הנוספות.

עופרה רוס: אצלנו, הרי אנחנו בודקים לפי ועדת שני.

עופרה רוס: וברגע שבן-אדם מסוים לא עומד בתבחינים של ועדת שני, אנחנו, וצריך לדחות אותו, אנחנו מעבירים את זה לעוד רופא, שמא לא תהיה טעות.

עופרה רוס: אנחנו משתדלים לעשות כמיטב יכולתנו, כדי שניצולי השואה יקבלו מאיתנו את מה שניתן.

עופרה רוס: אפשר לעשות עוד ונעשה עוד.

עופרה רוס: בואו לא נשכח שאני שנה בתפקיד ויש עוד הרבה מאוד מה לעשות, ואנחנו נעשה את כל הדברים האלה.

עופרה רוס: אבל אנחנו מאוד משתדלים, עובדי הרשות, מאוד מאוד משתדלים ועושים מלאכת קודש.

עופרה רוס: פשוט צריך להבין, צריך לבוא אלינו פשוט ולהתרשם בעין ולראות מה קורה.

עופרה רוס: אנחנו מטפלים בעשרות אלפים של ניצולי שואה, זה לא פשוט, עבודה מאוד מאתגרת ומאוד מרתקת, אבל זאת עבודה לא קלה.

עופרה רוס: צריך להבין את הדברים האלה ועושים את זה באהבה, בסבלנות.

עופרה רוס: כל הארגונים שנמצאים אתנו בקשר, ויושב כאן, כולם, באים ואומרים לנו – אתם עושים מלאכת קודש.

עופרה רוס: אני הבאתי, שוב פעם, כדי לסבר פה את האוזן, רק את מכתבי התודה שקיבלה הרשות ואני אעביר את זה למר מקלב.

עופרה רוס: במהלך השנה האחרונה, וזה לא הכל, שאנחנו מקבלים מניצולי השואה.

אורי מקלב: אנחנו מאוד מאוד רוצים להעריך את העבודה שלהם.

עופרה רוס: לא, אבל עכשיו באים אלינו, לא, אני מוכרחה לסיים.

עופרה רוס: משום שבאים אלינו.

אורי מקלב: לא הפרעתי לך, לא שום דבר, ואדרבה, נתתי לך להגיד את כל משנתך.

אורי מקלב: בלי להפריע, על אף שהיה לי מה להגיד.

עופרה רוס: לא, אפשר להגיד.

אורי מקלב: את רוצה לסיים?

אורי מקלב: בבקשה.

עופרה רוס: כשבאים אלינו בטענות, אנחנו מבצעים את הוראות החוק, זה מה שאנחנו מבצעים.

עופרה רוס: אנחנו משתדלים גם לעשות הרבה מעבר לזה וליזום דברים.

עופרה רוס: אבל אנחנו לא יכולים לעשות דברים שהם בניגוד לחוק.

עופרה רוס: אנחנו לא יכולים לעשות את הדברים האלה.

עופרה רוס: ואני חושבת שיש לנו קשרים עם כל הארגונים ואנחנו מנסים לסייע והם יודעים.

אורי מקלב: יוזמה אחת היתה לכם לשנות את החוק?

אורי מקלב: יוזמה אחת שיצאה מהרשות, לשנות את החוק?

אורי מקלב: כל-כך הרבה דברים.

עופרה רוס: להכיר את הלובים, זו דוגמה.

עופרה רוס: להכיר את הלובים, כל העניין הזה.

עופרה רוס: זו היתה יוזמה שלנו.

מרדכי ויזל: באים אלייך בטענות, את מייצגת את הממשלה.

עופרה רוס: אין בעיה שיבואו אלי בטענות, אני גם מקבלת את כל הדברים האלה באמת בהבנה, אין לי בעיה.

אורי מקלב: אין לו שום עניין לבוא בטענות.

אורי מקלב: אנחנו ניצולי השואה, לאלה שבאמת באים ומשקפים את מה שנאמר פה, כאלו שכותבים מכתבים.

אורי מקלב: אני מרגיש שאנחנו יכולים לסיים את הישיבה ושהכל בסדר.

עופרה רוס: לא, אני לא אמרתי שהכל בסדר, לא.

אורי מקלב: אין לנו שום בעיה.

אורי מקלב: אני, לפני שאני אדבר, בבקשה, רוצים עוד כמה.

אורי מקלב: 30 שניות, בבקשה.

אורי מקלב: מר ויזל, 30 שניות.

מרדכי ויזל: בקשר, לא היתה תשובה בקשר להעברה מוועידת התביעות.

עופרה רוס: כן.

עופרה רוס: יש חלק מהאנשים שאכן יכולים לעבור ויש חלק שלא יכולים.

מרדכי ויזל: מי?

עופרה רוס: צריך לבדוק כל מקרה לגופו.

מרים גרייבר: מעטים יכולים לעבור.

מרים גרייבר: לא הרבה.

מרים גרייבר: מעטים יכולים לעבור, כי הרבה מהם הגיעו לארץ אחרי 53, ויש את החוק הזה שהם לא יכולים.

מרים גרייבר: אנחנו צריכים לדבר גם על דיור.

מרים גרייבר: דיור זה דבר מאוד מאוד חשוב.

מרים גרייבר: יש לנו ניצולי שואה שהם גרים בעמיגור ועמידר, והם גרים בקומה הרביעית והם לא יכולים אפילו לצאת מהבית, מפני שהקושי שלהם הוא גם אם שני אנשים יסחבו אותם, לא יכולים, מפני שאין מעליות בבתים האלה.

מרים גרייבר: ואנחנו צריכים לראות שאנחנו נעביר את האנשים האלה מהקומה הרביעית לקומה הראשונה.

מרים גרייבר: יש לנו אנשים שהיו רוצים להיכנס לדיור מוגן, אבל אין להם את הכסף.

מרים גרייבר: אני חושבת, שיש מספיק כסף בממשלה, יש מספיק כסף בוועידת התביעות, ובחברה, כדי שהם כולם ביחד ייתנו את הכספים ויקנו דירות בתוך דיור מוגן ויכניסו את האנשים האלה שרוצים להיכנס לדיור מוגן, שייכנסו בכבוד, כמו כל האנשים האחרים, לדיור מוגן והדירות האלה יהיו שייכים לאנשים האלה.

אורי מקלב: את מעלה נושא מאוד מאוד חשוב.

אורי מקלב: זה נכון.

מרים גרייבר: וכאשר הם לא יהיו אתנו יותר, יכניסו אנשים חדשים.

אורי מקלב: גב' גרייבר, זה נשמע קצת ימות המשיח, אנחנו חוזרים להרבה לפני, אבל בהחלט, בהחלט אני חושב שמהכספים שרק היה עכשיו, וגילו עכשיו, היו מאות מיליונים, עכשיו זיהו נכסי השואה, מצאו אותם, והמימוש שלהם היה אפילו לא ב- 5%.

אורי מקלב: יש בהחלט והנכסים האלה גם יכולים להישאר ברשות הממשלה, ברשות המדינה.

אורי מקלב: לא חייבים לתת מתנה לאלה שהם ניצולי שואה אבל את סוף ימיהם, יכולים לתת להם עזרה לגור במקום שיכול להתאים לצרכים שלהם.

מרים גרייבר: בדיוק.

מרים גרייבר: אנחנו לא צריכים להקים הוסטלים, כמו שראינו בטלוויזיה.

אורי מקלב: יחידות דיור.

מרים גרייבר: אנחנו צריכים יחידות דיור בתוך דיור מוגן.

מרים גרייבר: ועזרה בדיור, עזרה בשכר-רידה.

קריאה: אבל זה לא הנושא, די.

סולי אורמן: שני דברים, רק להוסיף עוד משפט אחד לנושא שאמרת שהוא חשוב, הדיור המוגן.

סולי אורמן: אני רוצה להזכיר לכולם, שכאשר ניצול שואה זקוק להיות מאושפז בסיעודי והוא נכנס לבית-חולים סיעודי, הילדים שלו צריכים לשלם וגם בזה הגיע הזמן שהם לא ישלמו, כי שילמו מספיק.

סולי אורמן: אבל אני לא רוצה לדבר על זה, כי כמו שאת אומרת, זה לא הנושא.

סולי אורמן: יש לי הרבה מה לומר.

סולי אורמן: בנושא שכן עופרה דיברה עליו.

סולי אורמן: אני רוצה לתת דוגמה אחת, של בעצם עוול מתמשך לניצולי השואה, שהוא כתוצאה מחקיקה.

סולי אורמן: יש חוק במדינה שאומר תקנה 12, שניצול שואה מעל גיל מסוים, יכירו ב- 10% מכל המחלות האחרות שלו, כדי להוסיף.

סולי אורמן: למה לא עושים את זה אוטומאטית?

סולי אורמן: למה אתם מחכים?

סולי אורמן: הם לא רוצים לבוא, לניצולי השואה יש זיכרונות מרים מאוד מהלשכה לשיקום נכים, הם לא רוצים להתקרב.

סולי אורמן: גם אם מגיע להם, הם אומרים – רק לא לשם.

סולי אורמן: ואני לא מדברת על הימים האלה, אני מדברת על אז.

סולי אורמן: כמה כאלה יש?

סולי אורמן: קחו את כולם, תנו להם תוספת, בכמה כסף מדובר?

סולי אורמן: אז אין לי טענות, אני לא באה בטענות אל חוק שמבוצע, אלא אל חשיבה בקבוצה כל-כך ייחודית שלא נשאר לנו עוד הרבה זמן לדאוג להם ואנחנו כאזרחי המדינה ובוודאי כנסת המדינה ובוודאי ממשלת המדינה, חייבים להם הרבה.

סולי אורמן: בואו נעשה את זה, לפני שלא יהיה למי לעשות.

אורי מקלב: תודה.

אורי מקלב: עופרה, אנחנו באמת רוצים לקדם את הדברים.

אורי מקלב: דבר ראשון, רשימה יש לכם?

אורי מקלב: רשימה.

עופרה רוס: יש לנו את הרשימה של האנשים.

עופרה רוס: אנחנו מחזיקים רשימה של 90,000 איש היום.

אורי מקלב: מתוך 240,000?

עופרה רוס: מי שמקבל מאיתנו.

עופרה רוס: אנחנו לא יכולים.

אורי מקלב: אבל רשימה, למה חלק מהתפקיד זה גם, יש לנו רשות.

אורי מקלב: למה זה לא חלק מהדברים שחשובים שצריכים להיעשות ובזה נוכל לתת עזרה לאנשים האלה, למה הרשימות האלה לא יכולות להיות?

עופרה רוס: אני מסכימה אתך שצריך לעשות את זה ואני מסכימה שצריך להיות הרבה מאוד דברים, בין היתר גם את זה.

עופרה רוס: אני מוכנה לנסות לבדוק את הנושא הזה ולראות אם ניתן לעשות משהו בנושא הזה.

סולי אורמן: הם מקבלים מהמדינה, עופרה, כדאי, הרשימה, הם מקבלים הנחה בארנונה, אז מה הבעיה לקבל את זה?

אורי מקלב: גב' אורמן, אנחנו יודעים שיש פתרונות לדברים האלה היום בעידן של מחשוב יש הרבה אפשרויות מאיפה לקבל את זה ואנחנו באמת שואלים למה אין את הרשימה שיכולים לקבל.

עופרה רוס: אנחנו נבדוק את זה.

אורי מקלב: רשימה בסיסית של ניצולי השואה, שהיא לא כל-כך רבה, לצערנו היום, היא כל יום מתמעטת בעשרות, כל יום.

אורי מקלב: כל יום, ניצולי השואה מתמעטים, לצערנו, בעשרות שעוצמים עיניים, שנפטרים מהעולם.

אורי מקלב: אז לכן, מימד הזמן, אנחנו חוזרים למימד הזמן ואני חוזר לנושא הזה – כמה פניות אתם קיבלתם בקשה, להוסיף, להכיר במחלה נוספת או להרחיב מחלות שהכירו בהן?

עופרה רוס: אני יכולה להגיד לך.

עופרה רוס: אנחנו קיבלנו במהלך השנה הזאת, אני כבר אומר לך.

אורי מקלב: בשנה או השנתיים האחרונות.

עופרה רוס: לא לא, מאז שיש את המחלות הנוספות.

אורי מקלב: או מחלה נוספת או הכרה בהרחבת המחלה.

עופרה רוס: הכל יחד.

עופרה רוס: בוא נאמר הכל ביחד.

עופרה רוס: טיפלנו השנה ב- 50,000 פניות כאלה, של מחלות נוספות.

עופרה רוס: אני רוצה להסביר את הנושא של המחלות הנוספות, באמת קצת ברגיעה, כי זה נושא מאוד חשוב ואנחנו באמת משתדלים לעשות את המקסימום כדי לתת להם את מירב העדיפות.

עופרה רוס: המחלות הנוספות זה מחלות שהוכרו מאז ועדת שני בשנה ורבע האחרונים והם הגיעו לסירוגין.

עופרה רוס: אני תכף גם אומר מה המחלות, אם זה חשוב לדעת.

אורי מקלב: לא, זה לא כל-כך חשוב.

עופרה רוס: לא כל-כך חשוב.

עופרה רוס: אנחנו מטפלים בקרוב ל- 2,000 או 2,300 מקרים בחודש, של מחלות חדשות.

אורי מקלב: אז 50,000 זה בשנתיים.

עופרה רוס: לא, כי כל אחד יש לו יותר ממחלה אחת.

עופרה רוס: אני אומרת כמה פניות יש.

אורי מקלב: כמה פניות יש, לא כמה מחלות.

עופרה רוס: בן-אדם פונה ומבקש נניח ארבע מחלות, הממוצע הוא שתי מחלות, אני אומרת, הממוצע של הפנייה.

אורי מקלב: מעניין אותנו כמה אנשים פנו.

עופרה רוס: כמה אנשים פנו?

עופרה רוס: כמה אנשים?

עופרה רוס: 25,000 איש.

אורי מקלב: 25,000 איש, ביקשו להרחבה?

עופרה רוס: כן, בשנה האחרונה, 25,000 איש.

עופרה רוס: זה בשנה האחרונה.

אורי מקלב: זה באמת מספר לא מועט של אנשים.

אורי מקלב: זה מספר לא מועט.

אורי מקלב: אבל זה מאוד, זה מאוד מאפיין את הגיל של ניצולי השואה, מתוך 250,000.

אורי מקלב: מה משך הזמן?

עופרה רוס: סליחה, אני טעיתי.

עופרה רוס: 25,000 הוכרו, זאת אומרת שיש לנו עוד בממוצע, בממוצע בערך 50% מהמחלות לא מוכר, שגם אם הוא פונה, 50% לא עומדים.

אורי מקלב: יש לי הרגשה שאת עונה על מחלות ואת לא עונה על פונים.

אורי מקלב: אם את אומרת שחלק לא.

עופרה רוס: לא, אני עונה, אני עונה על אנשים.

עופרה רוס: אני עונה על כמויות.

עופרה רוס: אני עונה על כמויות.

אורי מקלב: כמויות של מחלות?

עופרה רוס: לא, של אנשים, של פונים, לא של מחלות, של פונים.

אורי מקלב: כמה פנו וכמה הוכרו?

עופרה רוס: פנו ואושרו 24,000.

אורי מקלב: פונים או מחלות?

עופרה רוס: אנשים, אנשים, פונים.

עופרה רוס: 25,000, לא אמרתי כמה מחלות.

עופרה רוס: 25,000, יש לנו, ומאחר שיש בערך 50, אלה הוכרו.

עופרה רוס: יש לנו עוד 9,000 שלא הוכרו.

עופרה רוס: שפנו ולא הוכרו.

אורי מקלב: אז אם ככה, יש לא 25,000 שפנו.

עופרה רוס: יש יותר.

עופרה רוס: יש 35.

עופרה רוס: 34,000, כן.

אורי מקלב: יש 34,000 שפנו.

עופרה רוס: כן.

אורי מקלב: מתוכם 24 הוכרו.

עופרה רוס: הם הוכרו בממוצע ביותר ממחלה אחת.

אורי מקלב: זה כבר לא משנה.

עופרה רוס: זה כן משנה.

אורי מקלב: זה משנה, כי בן-אדם שפנה על ארבע מחלות ולבסוף הכירו בו רק במחלה אחת, אז הוא גם מרגיש שמכל מה שהוא פנה, רק רבע מהפנייה שלו הוכרה.

עופרה רוס: אני אומרת שזה ממוצע.

עופרה רוס: הממוצע שהוכר מתוך כל הרשימה.

אורי מקלב: מה המשמעות שזה הוכר שיש לו מחלה נוספת, האפשרות לקבל מקופת חולים החזר תרופות בלא תשלום?

עופרה רוס: הוא יקבל ללא תשלום את התרופות.

עופרה רוס: ברגע שהוא מוכר במחלה.

אורי מקלב: מה עוד זכויות שיש לו?

עופרה רוס: הוא יכול לעמוד בפני ועדה רפואית כמובן ויכול להיות שאחוז הנכות שלו יגדל, כתוצאה מזה, ואז הוא יקבל יותר כסף.

עופרה רוס: אבל שוב פעם, זה תלוי, בגלל שיטת המדרגות, זה תלוי בכמה יעלו לו.

עופרה רוס: יכול להיות שיעלו לו את אחוזי הנכות והכסף לא יגדל.

אורי מקלב: אתם עשיתם בדיקה כמה זמן לוקח מאז הגשת הבקשה עד מתן התשובה, עד מתן ההכרה?

עופרה רוס: אז אני אגיד לך.

עופרה רוס: בשלבים הראשונים שהוכרו, כל הסיפור של המחלות הנוספות, בשלבים הראשונים זה לקח יותר זמן.

עופרה רוס: זה באמת לקח בסביבות ארבעה חודשים או משהו כזה.

עופרה רוס: זה היה בשלבים הראשונים.

עופרה רוס: היום, זה כבר הרבה פחות זמן.

עופרה רוס: למרות שעדיין זה לוקח יותר זמן ממה שאנחנו רוצים שזה ייקח.

עופרה רוס: אנחנו מקווים שבשנה הבאה, בשנת 2011, בשנה הזאת.

אורי מקלב: שמונה חודשים, שבעה חודשים, תשעה חודשים, עשרה חודשים.

עופרה רוס: יכול להיות שהיה מקרה פה מקרה שם, אני לא רוצה, יכול להיות שהיה פה מקרה או שם.

עופרה רוס: בעיקרון, זה לא לקח כל-כך הרבה זמן.

עופרה רוס: אבל יכול להיות שהיה מקרה.

עופרה רוס: אני אתן עוד דוגמה שיכול להיות.

אורי מקלב: עמותות שמטפלות, הם אלו שפנו זה לא המצאה שלי.

אורי מקלב: עניתי על מכתב ועדיין אני עומד על כך.

אורי מקלב: המכתבים שהבאתי זה רק דוגמה, שאם לא על בקשה לוועדה, על מכתב תשובה, לא מה ששלחת לוועדה.

עופרה רוס: אני אחזיר לך את כל המכתבים.

אורי מקלב: לא מה שהוועדה שלחה, שהלשכה שלי שלחה.

עופרה רוס: אבל הנה, המכתבים נמצאים.

עופרה רוס: תשלח את המזכירה שלך.

אורי מקלב: המזכיר שלי נמצא פה.

עופרה רוס: אנחנו שולחים את זה.

אורי מקלב: לא קיבלו תשובה.

עופרה רוס: 11 מכתבים, הנה, הם נמצאים אצלך.

אורי מקלב: אני לא שלחתי 11 מכתבים, אז איך קיבלתי?

עופרה רוס: הגב' אבינח.

אורי מקלב: אני קיבלתי תשובות .

עופרה רוס: היא שלחה לנו.

אורי מקלב: אני מרגיש שאנחנו לא דברים על אותו דבר.

אורי מקלב: את מדברת על הוועדה מה שפנתה ואני אומר לך כחבר כנסת פשוט, לא כוועדה, לא כוועדה, הגיעה אלי פנייה ללשכה, שלחתי מכתב, לא קיבלתי מנה.

עופרה רוס: אני אבדוק את זה.

אורי מקלב: שלושה-ארבעה חודשים.

אורי מקלב: אני לא מדבר על הוועדה, ואני אומר מה זה מאפיין.

עופרה רוס: סליחה, אני הבנתי שהוועדה, ולכן בדקתי לגבי הוועדה.

עופרה רוס: הגב' אבינח, מה שהיא שלחה לנו.

אורי מקלב: אני לא מתלונן על עצמי, אני רק אומר על מה שמשקף שאנחנו מדברים שאז היא באה אלי עם פנייה שמחכים תשעה חודשים ושמונה חודשים לתשובה, אז באמת הזדהיתי עם זה.

אורי מקלב: אמרתי – אם תשובה לפנייה רק להגיד – קיבלתי את המכתב.

עופרה רוס: אני אבדוק את זה.

אורי מקלב: אז אני אמרתי לעצמי, מה קורה כשכבר צריך ועדה.

עופרה רוס: אז קודם כל, אני אבדוק את זה.

עופרה רוס: אני בדקתי, אני ביקשתי מהמשרד שיבדקו אם היו מכתבים מכם, היו במהלך השנה הזאת קרוב ל- 17 מכתבים וכולם נענו מיידית.

עופרה רוס: אבל אמרו לי שלגב' אבינח.

עופרה רוס: אני לא שאלתי באופן אישי, כי לא חשבתי שהיו פניות אישיות שלך.

עופרה רוס: אבל אני אבדוק את זה, אני לא יודעת.

עופרה רוס: אני אבדוק את זה.

אורי מקלב: זה לא אישי שלי.

עופרה רוס: לא, פנייה שלך.

אורי מקלב: כולם מצורפים מכתב בקשה, פנייה.

עופרה רוס: אני אבדוק.

עופרה רוס: אני לא ביקשתי שיוציאו מהמערכת על השם שלך, אלא על השם של הוועדה.

אורי מקלב: עופרה, בבקשה.

אורי מקלב: תשובה לגבי הפילוג.

אורי מקלב: זה נושא קריטי.

אורי מקלב: אנחנו מנסים גם להרחיב את מתן השירות, גם את השירות שיהיה יותר טוב, מענה טלפוני, מקצועי, ולא תא קולי.

אורי מקלב: וגם מימד הזמן.

אורי מקלב: אדם שיש לו מחלה, גילו לו מחלה.

אורי מקלב: עכשיו צריך להבין שכל יום הוא נמצא עם המחלה שלו, זה לא משהו שגילו, זה כל יום נמצא במחלה וכל יום שעובר ועדיין הוא לא הוכר במחלה שלו, לא בהשתתפות בתרופות ולא בהגדלת אחוזי הנכות, זה משמעותי עבורו.

עופרה רוס: אבל אנחנו מדברים, בוא לא נשכח שמדובר במחלות נוספות שהוכרו רק בשנה האחרונה, ומדובר בעשר מחלות או 12 מחלות שהוכרו בשנה האחרונה.

עופרה רוס: אנשים העבירו לנו מסמכים לא רק מהשנה הזאת.

עופרה רוס: הכמות של הפונים, אתה רואה איזה כמות של פונים, מעל 30,000 פונים.

סולי אורמן: מתוך כמה, עופרה, תגידי מספר.

עופרה רוס: מתוך 55,000 בערך.

סולי אורמן: OK, אנחנו לא מדברים על כל ה- 200.

עופרה רוס: לא, בוודאי שלא.

סולי אורמן: זאת נקודה מאוד חשובה.

עופרה רוס: הם לא שייכים אלינו כולם, סליחה.

סולי אורמן: זאת הנקודה.

עופרה רוס: לא כולם שייכים אלינו.

עופרה רוס: אנחנו מדברים על קבוצה, על נכי רדיפות, ששייכים לרשות.

יוליה ברקוביץ' שמאלוב: מה שנכנס לחוק, ברור.

עופרה רוס: מה שנכנס אלינו.

עופרה רוס: יש עוד.

עופרה רוס: יש את אלה שמקבלים מה- BEG, יש קבוצות גדולות שלא מגיעות אלינו בכלל.

מרדכי ויזל: זה לא שייך לכם.

עופרה רוס: היום אנשים רוצים לעבור אלינו, כל האנשים רוצים לעבור אלינו, כי גם השירות יותר טוב וגם הסכומים יותר גדולים וכולם רוצים לעבור אלינו.

עופרה רוס: אתה יודע כמה מכתבים אני מקבלת מה- BEG של אנשים שרוצים לעבור אלינו?

אורי מקלב: זה סימן טוב.

עופרה רוס: כן.

עופרה רוס: אז אנחנו לא כל-כך נוראיים, כפי הנראה.

סולי אורמן: שהם ישלמו ושהם ייתנו את התוספות, למה להשאיר לגרמניה את הכסף?

סולי אורמן: מה קרה?

סולי אורמן: ברגע שהם עוברים אליה, הכסף נשאר שם.

מרדכי ויזל: זאת השאלה שלך.

סולי אורמן: תנו את התוספת וקחו מהגרמנים.

מרים גרייבר: את צודקת, כי אנחנו נוריד מהגרמנים את האחריות ואסור לנו לעשות את זה.

מרים גרייבר: לכן אני אומרת, הממשלה צריכה, שר האוצר צריך להוסיף לאנשים האלה, לא לקחת אותם מהם.

מרים גרייבר: אסור לנו לתת להם את הזכות הזאת להוריד מהם את העול.

אורי מקלב: יש באמת כאלה שזכאים מקרן הסיוע שעלולים להיות זכאים לסכום מסוים שהקצו להם?

אורי מקלב: זאת אומרת, יש כאלה שפנו אלי כאלה שבכלל לא היו מודעים לכך.

אורי מקלב: האם אנחנו פנינו לכל אלה שזכאים, מוועדת התביעות, לסכום של 2,500 יורו, שעדיין בכלל לא הם ולא ילדיהם יודעים שהם זכאים לזה?

עופרה רוס: פנינו לכולם.

עופרה רוס: אנחנו פנינו לכל הקבוצה הזאת.

עופרה רוס: לכל אלה, ב- Claim conference אנחנו פנינו אליהם.

אורי מקלב: לפי רשימה שיש לכם כן?

עופרה רוס: כן.

אורי מקלב: כל אלה שלא יודעים שיש להם?

אורי מקלב: אז כמה באמת מימשו את הזכאות הזאת?

עופרה רוס: יש 18,000.

מרדכי ויזל: אולי יש פה איזה שהיא אי-הבנה.

מרדכי ויזל: עופרה, סליחה.

מרדכי ויזל: אולי יש פה אי-הבנה.

מרדכי ויזל: בקשר ל- 2,000 יורו, זה מדובר בקשר לגטו ולא בקשר לרשות.

אורי מקלב: האנשים האלה שלא יודעים, אבל.

אורי מקלב: פנו אליהם או לא פנו אליהם?

מרדכי ויזל: אני דיברתי על זה קודם.

אורי מקלב: לא מספיק.

מרדכי ויזל: היו מודעות בכל המקומות שיש לפנות, ולאן לפנות.

סולי אורמן: היושב-ראש, מי שקרוב לצלחת יודע וקיבל, מי שרחוק – לא קיבל ולא יודע.

מרדכי ויזל: סליחה, גברתי, רגע אחד.

אורי מקלב: אנחנו רוצים לקרב את הצלחת לאנשים.

סולי אורמן: צריך להרחיב את הצלחת, שהמדינה תיקח על עצמה ותיתן את זה, זה מה שאני אומרת.

סולי אורמן: אני אומרת שמי שצריך לעשות את זה, זה רשות אחת שתטפל בכולם ולא כל אחד, אני לא פוסלת את מה שאתם עושים.

מרדכי ויזל: גברת, סליחה רגע אחד.

סולי אורמן: כן, אדוני.

מרדכי ויזל: אני קרוב ורחוק לצלחת אותו דבר.

מרדכי ויזל: אנחנו עובדים יום יום.

מרדכי ויזל: מי שקרוב לצלחת?

מרדכי ויזל: אין דבר כזה, זה הכל.

מרדכי ויזל: מה זאת אומרת?

מרדכי ויזל: הגרמנים, אצל הגרמנים, אתה יכול להגיד שאתה קרוב לצלחת או משהו?

מרדכי ויזל: הם אפילו לא נותנים לך תשובות.

מרדכי ויזל: אם כבר נותנים, אז נותנים לך רק דבר אחד, מתי בערך תקבל את הכסף.

מרדכי ויזל: אבל אין אף איש לא יכול לפנות מאנחנו שקרובים לצלחת, אנחנו עושים את זה בהתנדבות, ולא שעושים לנו טובה.

מרדכי ויזל: אל תגידי דברים.

סולי אורמן: אבל אני לא באה אליך בטענות, אדוני, אתה לא מבין מה שאני אומרת.

סולי אורמן: אני מאוד מעריכה את מה שאתם עושים, אבל זה לא צריך להיות בידיכם.

מרדכי ויזל: הבנתי בדיוק מה שאת אמרת.

אוד: אין ספק שיש אנשים שלא קיבלו ולא יודעים.

אוד: לא נתעלם מזה.

אוד: בואו לא נתעלם מזה.

סולי אורמן: ואם יש את הרשימה של כל האנשים והיתה רשות אחת שהיתה מטפלת בכולם, לא היה קורה כזה מצב.

מרדכי ויזל: אבל המילה קרוב לצלחת, אני לא אוהב לשמוע.

סולי אורמן: כי זה עובר מפה לאוזן.

אורי מקלב: אנחנו, המטרה שלנו היא לא להשאיר עוד אנשים שיהיו מקרובים לצלחת אלא לקרב את הצלחת לאנשים וזה התפקיד שלנו.

מרדכי ויזל: בדיוק כך.

אורי מקלב: בלי שיהיה מישהו שיהיה מקורב לצלחת בקונוטציה השלילית.

סולי אורמן: אני לא התכוונתי לשום קונוטציה שלילית.

אורי מקלב: אני גם חושב.

אורי מקלב: רבותיי, אנחנו חייבים להתכנס כבר לזמן.

אורי מקלב: סך-הכל, אחוז הניצול של סל השירותים שאנשים היו זכאים מאלה שהם יוצאי מחנות וגטאות, האם הוא נוצל או לא נוצל?

אורי מקלב: כמה אחוז נוצל?

עופרה רוס: אני לא הבאתי את זה לכאן.

אורי מקלב: אני חושב שגם הנושא של סל השירותים שניתן לאלו שיוצאים מהמחנות והגטאות, הנושא של כל אלה שמגיע להם את התוספת הקרויה פסק-דין קיזוז, זה לאלמנות, שהן אלמנות שיש להן פסק-דין קיזוז, גם קיבלתי פניות שהכינו לי פה שעדיין לא קיבלו הודעות על כך שהם זכאים.

אורי מקלב: יש פסק-דין קיזוז שנקרא שהם זכאים לאלמנות.

אורי מקלב: מאז אוקטובר 2009 ועדיין הם לא יודעים על זה.

אורי מקלב: רבותיי, אני חוזר לנושא האחרון שדיברנו עליו בקצרה, זה אותו כרטיס חכם, אני חושב שאת התופעה הזאת, מה שנאמר כאן בוועדה זה אחד הדברים שלא הזכרת,

אורי מקלב: שהוועדה פנתה אליכם לטיפול בנושא הכרטיס החכם שאנחנו דורשים מניצולי השואה להשתמש בו.

אורי מקלב: גם בפניות שיש לנו וגם בבדיקה שיש לנו, אנחנו חושבים שהדבר הזה הוא פשוט ניצול שלהם, ניצול אולי ציני, שמיליוני שקלים נשארים בקופה של האוצר, מאי-מימוש הכרטיס.

אורי מקלב: מיליוני שקלים נשארים, מיליוני שקלים נשארים כל שנה.

אורי מקלב: רבותיי, הכרטיס החכם נועד לפתור בעיה משפטית ומשעכשיו נוצרה האפשרות לפתור אותה על-ידי חקיקה, שהוועדה יזמה, מצידה, כל עיכוב של יום זה להמשיך להפוך את האנשים האלה כשפני ניסיון בשימוש בכרטיסים מתוחכמים וחכמים ולהיות היום פתוחים לכל פלאי הטכנולוגיה, שהיום נחשפו לזה.

אורי מקלב: הם מנצלים את זה, כל הסקר שנעשה זה רק אחיזת עיניים, מיותר.

אורי מקלב: מיותר.

אורי מקלב: זה צריך פנייה.

אורי מקלב: אני שואל, את בעד הכרטיס או נגד הכרטיס?

זאב בילסקי: מה שנגיד לה – היא תעשה.

זאב בילסקי: היא צריכה חוק.

אורי מקלב: הפנייה שלה צריכה להיות בעקבות הפניות, בעקבות אלו שנמצאים פה, מצד הארגונים, שאומרים לך אנשים שנמצאים – גב' שרה, את בת לניצולת שואה.

אורי מקלב: אני שמעתי אותך בוועדה הקודמת.

אורי מקלב: לאימא שלך היה את הכרטיס הזה?

אורי מקלב: לאימא שלך עדיין יש את זה?

שרה זילברשטיין: אני דיווחתי לכם בישיבה הקודמת בינואר, שאימא שלי היא סיעודית והיא מקבלת את הכרטיס ואני משתמשת בו וגם כן, פניתי אליכם בבקשה שתאמינו לי שאני מחזירה לה את הכסף.

שרה זילברשטיין: אבל היות והיא סיעודית, היא לא יכולה להשתמש בכסף הזה, אבל אני רוצה להגיד לכם כפקידת ממשלה, הוועדה המתמדת החליטה לאמץ את הכרטיס הזה ולהמשיך אתו ואת דעתי האישית אני לא אוכל להביע.

שרה זילברשטיין: ולא אמרתי כלום.

אוד: אנחנו יושבים פה בשביל להביע את הדעה שלנו.

זאב בילסקי: רבותיי, יש פה בקשר לכרטיס משהו שצריך להבין.

זאב בילסקי: תראו, כשבן-אדם, שואלים אותו – תגיד לי, קיבלת את הכרטיס?

זאב בילסקי: הוא אומר כן.

זאב בילסקי: זה טוב?

זאב בילסקי: הוא אומר כן.

זאב בילסקי: טוב, למה לא? זה בסדר.

זאב בילסקי: אז גם כשאתה עושה סקר, כולם מרוצים.

זאב בילסקי: כולם מרוצים.

זאב בילסקי: אנחנו בדקנו, מסתבר ש- 3,000 איש קיבלו, מתוכם כמעט 95% - 98% משתמשים בו.

זאב בילסקי: יש 90 אנשים שלא השתמשו בו וצריך לבדוק באמת למה לא משתמשים בו.

זאב בילסקי: אבל בסך-הכל, מה אומר היושב-ראש?

זאב בילסקי: הוא אומר, הוא מתקומם מההתחלה.

זאב בילסקי: הוא אומר – תשמע, ברגע שאתה שואל בן-אדם, יש לך כרטיס?

זאב בילסקי: כן?

זאב בילסקי: זה טוב?

זאב בילסקי: כן, למה לא? יותר טוב, רק שלא תיקח לי אותו עכשיו, אם אני אגיד לך לא טוב, עוד תיקח לי את הכרטיס.

זאב בילסקי: מה שאנחנו אומרים, אנחנו אומרים משהו אחר לגמרי.

זאב בילסקי: אנחנו אומרים – אנחנו לא רוצים כרטיסים, אנחנו לא רוצים עייצעס גייבער ['נותני עצות', יועצים], הנה, אני אדבר קצת יידיש, אנחנו לא רוצים טויבעס [טובות], אנחנו רוצים פשוט שאדם כמו שנותנים לו את הגמלה, שיקבל את הכסף.

זאב בילסקי: זה הכל, ותחליט מה שאתה רוצה.

זאב בילסקי: עכשיו אנחנו גם מוכנים להיות יותר צדיקים מהאפיפיור, אני לא יודע איך אומרים את זה באידיש אבל בוחנים לו את זה ולהגיד – מי שבכל-זאת רוצה כרטיס, הוא כל הזמן נהנה מהכרטיס, ניתן לו כרטיס.

זאב בילסקי: אבל אנחנו נציע לו או לקבל לבנק את הכסף, או לקבל את הכרטיס.

זאב בילסקי: פה, אני אומר לך, היושב-ראש, רק אנחנו, בכוחנו שלנו, לנסות להכריח את הממשלה ללכת ולתת את האופציה הזאת לאנשים.

זאב בילסקי: ואז אתה תראה ש- 99% יגיד תן לי את הכסף ואחוז אחד יגיד – תשמע, אני כל היום מוציא את הכרטיס, אני מסתכל, אני נהנה, אני הולך לסופר, אני שואל כמה נשאר לי, מצלצלים לפה, אני מבסוט.

זאב בילסקי: וזה לא, הם פה לא יכולים לעזור לנו בזה, כי זה עבודה שלנו, עם שר המשפטים ואני באמת לא יודע למה המכתב שלך, הצעת החוק שלך, שהיא כל-כך הגיונית, כל-כך נכונה.

זאב בילסקי: מילא, אני לא מקבלים הצעות חוק שלי כי אני באופוזיציה, אבל אתה?

אורי מקלב: אני רוצה להגיד לך תשובה שקיבלתי לפני שבוע.

קריאה: איזה תשובה קיבלת?

אורי מקלב: הרימה לי טלפון מהלשכה.

חיה רוטנשטיין: לאימא שלי אין בכלל כרטיס כזה.

סולי אורמן: היא לא נזקקת, יש לה 7,000 שקל, לא מגיע לה, כי היא לא נזקקת.

קריאה: היא לא צריכה את הכרטיס, יש לה את הטלפון שלי, היא עושה בו שימוש כל שבוע, זה בסדר גמור.

אורי מקלב: רבותיי, הגענו כבר לשעת סיום.

אורי מקלב: דרך אגב, את שאלת אותי לגבי הכרטיס, אני לא רוצה לסיים בעניין הזה.

אורי מקלב: גם כל הסקר הזה, שנעשה, מתוך 100 או 200 שענו, הם לא כתבו בסקר כמה לא היו בכלל את האפשרות לענות, לא יכולים לענות להם.

אורי מקלב: הרי כשהגיעו לאותם 200 כששאלו אותם אם הם מרוצים או לא מרוצים, ענו ככה וענו אחרת, לא אמרו כמה, עד שהגענו ל- 200 האלה, כמה כאלה שהיו סיעודיים, הם יכולים בכלל לענות לנו?

אורי מקלב: איך, אפילו מקרה אחד, אני שואל, יש סיעודי שלא יכול, אנחנו יודעים הרי שזה הרבה יותר.

אורי מקלב: לא יכול, אז הכרטיס הזה הוא לא א-פונקציונאלי, הוא לא נותן את מירב המענה.

אורי מקלב: וכשבאו ואומרים כאן נציגים של משרד המשפטים ואומרים – כל הבעיה שלנו בכרטיס רצינו למצוא דרך חוקית איך לתת לאנשים את הכסף, מכיוון שלהעביר כסף בחשבון לבן-אדם, לכל בן-אדם, אפילו אם הוא ניצול שואה, צריך חוק וזה לא יכול להיעשות בהחלטה.

אורי מקלב: אז גם את זה עוצרים.

אורי מקלב: אני הרי בקואליציה ואני כן לא נח ולא שוקט בעניין הזה, ומטלפנים אלי אנשים בכירים מלשכת ראש הממשלה, והוא אומר – קיימתי ישיבה עם הרשות לניצולי השואה, גם עם נציגי הארגונים, ואמרו לי שזה בסדר.

אורי מקלב: אמרו לי שזה בסדר.

אורי מקלב: אני טלפנתי גם לאותו נציג, אמרתי לו – תגיד לי, אתה מוכן גם להביא את זה לכאן לוועדה, לפני אלה שאתה מייצג אותם?

אורי מקלב: אני אבדוק את עצמי עוד פעם.

אורי מקלב: אומר לי אותו נציג בכיר מאוד בלשכת ראש הממשלה, בכיר מאוד, מאוד בכיר, אולי ה-בכיר, ואומר לי – אז תגיד לי, אם הנציגים אומרים שזה בסדר, אז למה אני צריך, ככה הוא אומר.

אורי מקלב: אני אמרתי לו – תראה, ההיגיון, לא שאלתי אף אחד, הוא אומר – תשמע, ההיגיון הבנתי שיש כאן בעיה.

אורי מקלב: אומר לי – אבל למה אני צריך עם הארגונים, להתעמת עם משרד האוצר?

אורי מקלב: משרד האוצר גם בשביל ארבעה מיליון לשנה, אפשר להמשיך, למה לא?

אורי מקלב: ארבעה מיליון שקל לשנה, נשארים, אף אחד לא מממש את זה.

אורי מקלב: אני לא אומר שמתוך שאר הכספים, מי מממש?

אורי מקלב: האם אותו ניצולת שואה שהיא סיעודית והבת שלה בת מסורה ומחזירה לה כל חודש את הכסף, היא משתמשת לצרכים שלה, היא אומרת כאן, לנגד עינינו, היא אומרת יש לי ניסיון אישי חינם.

אורי מקלב: אני אעשיר אתכם במידע שיש לי.

אורי מקלב: אני משתמשת בזה מה שאני צריכה, אבל אני מחזירה את זה.

אורי מקלב: מה יעשו עם כאלו שלא מחזירים?

אורי מקלב: אז כמה?

אורי מקלב: אז מישהו שיבוא ויגיד לי בהיגיון בריא, מה העיכובים שיש עדיין לכרטיס?

אורי מקלב: למה מעכבים?

אורי מקלב: איך מבחינה ערכית, איך אפשר יום אחד עדיין לעכב ולעשות סקרים.

אורי מקלב: איך אמר בורג?

אורי מקלב: מדבר סקר תרחק.

אורי מקלב: תאמין לי, על זה נאמר, מדבר סקר תרחק.

זאב בילסקי: שמעון פרס אמר שסקר זה כמו בושם, כדאי להריח אבל לא כדאי לשתות.

אורי מקלב: אז אנחנו ככה, לקראת סיום.

אורי מקלב: אני רוצה להתחיל עם הביטוח הלאומי, שזה בעצם גב' רוטנשטיין טרחה בעצמה ואני חושב שהזכות היא גם מחוללת של הישיבה הזאת, אחרי הטלפונים שקיבלתי והתאים הקוליים.

אורי מקלב: במקרה, מנהלת הוועדה הזמינה את הביטוח הלאומי, חשבנו שאולי שאנחנו ניתן לניצולי השואה, חשבנו להגיע לאיזה תובנה שניצולי שואה יקבלו את זה, משהו קבוע, בלי שיצטרכו בדיקות.

אורי מקלב: ניצולי שואה, שהגיעו מעל גיל 80, אנחנו חושבים שצריך לתת להם שעות מובנות בתוך הטיפול, בלי שנצטרך עכשיו לבדוק האם היא עדיין יכולה לכפתר או לא יכולה לכפתר.

אורי מקלב: אני חושב שהדברים האלו מיותרים.

אורי מקלב: אנחנו כאן הוצף בפנינו שלא רק שלא קיבלו, ירד להם שעות.

אורי מקלב: ואנשים שמקבלים ארבע שעות שבועיות, בזה אנחנו רוצים להגיד שבזה הם יכולים לתפקד?

אורי מקלב: אז אנחנו חושבים שהחלק הזה, אנחנו גם נפנה לשר הרווחה בפנייה של כל הוועדה, של כולנו, לשנות את הדבר הזה.

אורי מקלב: אם זה דורש חקיקה, אנחנו נהיה הראשונים, אם תהיה חקיקה ממשלתית, נשמח מאוד.

אורי מקלב: אנחנו גם, אני חושב שהנושא של ניצולי השואה, צריך שיפור.

אורי מקלב: אנחנו מעריכים מאוד את מה שנעשה, אנחנו מאוד מעריכים, אני חושב שיש שינוי מאז שאת נכנסת לתפקיד ואין לאף אחד את הכוונה שעלייך אישית, כולם מברכים ומוקירים מאוד את הפעילות שאת עושה ואני מקבל את זה מכל הנציגות בבית בין מהאנשים המקצועיים פה, מחברי כנסת, אנחנו מאוד מעריכים את זה.

אורי מקלב: וזה שאת לוקחת אישית, זה דווקא מעלה, זה סימן שאיכפת לך, זה מראה על אכפתיות.

אורי מקלב: אבל יחד עם זאת, אני חושב שאנחנו, אסור לנו להישאב רגע לשאננות, במיוחד שאנחנו מתעסקים, קיבלת מתנה כזאת יקרה שיש כאן לחץ של זמן, מה שנקרא, בהקפצת זמן, אלא מטרת זמן, שאנחנו רוצים כל יום שעובר, אנחנו רוצים להרוויח אותו ולדעת שאנחנו היטבנו אתם ויש הרבה מה לעשות.

אורי מקלב: למענה טלפוני, בשיפור ההליכים.

אורי מקלב: אני לא רוצה להגיד, אמרת שזה ירד, השאלון ירד מ- 15 עמודים לשישה עמודים, כן, גם התשובות צריכות להיות תשובות שהן, כך שאנשים יוכלו להבין את זה.

אורי מקלב: כי אם הוא מקבל, תשמע, לא הכרנו, איך קיבלתי את זה?

אורי מקלב: לא הצלחת להוכיח את הקשר הסיבתי בין המחלה בה אתה מבקש להכיר לבין רדיפות הנאצים לפי חוק כזה וכזה וכזה.

אורי מקלב: איך הוא יכול, הוא יפתח את ספר החוקים והוא יגיד לך זה התשובות שנקבל מכם על הפנייה שלו?

אורי מקלב: זה צריך להיות גם בתשובות האלה, גם אם עורך-דין כותב את זה, אחרי עורך-הדין צריך לעבור למישהו פשוט, אנשים מהעם, שהם יענו את התשובות האלה ויגידו לך – אתה לא זכאי בגלל כך וכך, וצריך, אולי הוא יכול להוסיף מסמכים.

אורי מקלב: אנחנו רוצים את השנים האחרונות שיש לנו עדיין להוקיר את השרידים שיש לנו מהתופת הזו, לכבד, להוקיר, ואנחנו נדע שאנחנו בזה עושים גם את חובתנו הציבורית וגם את חובתנו האישית.

אורי מקלב: תודה לכולם.

עופרה רוס: קודם כל, אני מודה לך, ואני מודה לכולם ואני גם מרגישה שאנחנו צריכים לעשות עוד הרבה ויש עוד הרבה מה לעשות, עשינו מעט, אגב, אני בת לאב ניצול שואה, שלצערי כבר לא בין החיים, הנושא הזה קרוב מאוד לליבי, ואני לא בכדי נמצאת ברשות לזכויות ניצולי השואה ואני עושה את זה באמת מכל הלב ומכל דבר איכפת לי, כמו שאתה יודע ואני לא עוברת ליד שום דבר.

אורי מקלב: אבל זה לא איכפת לך שאנחנו גם מעירים ואנחנו רוצים שינוי.

עופרה רוס: לא איכפת לי שמעירים, אבל רק לא צריך להיות אישי.

עופרה רוס: כי אני באמת לא עושה, אני באמת חושבת שמי שמכיר אותי יודע שאנחנו עובדים מבוקר עד לילה.

אורי מקלב: אנחנו רוצים מאוד לשפר.

אורי מקלב: גב' רוטנשטיין, הסברת את הנושא בצורה אמיתית ואותנטית ואנחנו יודעים שמה שאת סיפרת, הסיפור שלך, האישי, וההתמודדות שלך, היא, אני מקווה שהיא באמת תגיע, אנשים יגיעו לתובנות ומהר מאוד, שצריך לשנות את המצב הזה.

אורי מקלב: ואנחנו שמחים שאנחנו חלק מהכתובת שאת פונה אלינו, שאנחנו רוצים לעשות את זה, גם כאלה שהיו וגם כאלה שעוד שותפים, שרוצים לעשות את זה.

אורי מקלב: תודה רבה לך, גב' רוטנשטיין שבאת באופן מיוחד.