הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 18, פרוטוקול מספר 88, 2011-02-08 10:30

אורי מקלב: בוקר טוב לכולם.

אורי מקלב: תודה רבה לכולכם שהגעתם.

אורי מקלב: אנחנו נדרשנו לאור פניות לא מעטות שהגיעו אלינו לוועדה לפניות הציבור, בנושא נגישות והסדרי תעופה לבעלי מוגבלויות, ואנחנו מדברים גם על בעלי מוגבלויות שהם בכיסא גלגלים, וגם כאלה שהם בעלי מוגבלויות אבל זה מה שנקרא נסתרים, שלא רואים את זה חיצוני, אבל הם בעלי מוגבלויות, מולדות או לא מולדות, אבל מאפיינות בקושי בטיסה.

אורי מקלב: אנחנו מדברים על שני חלקים, קודם כל, המישור הפרקטי, אנחנו נרצה לשמוע את הפונים שייפנו אלינו, במה הם נתקלים כשהם, בכל המהלך לפני הטיסה ובטיסה עצמה, ולאחר הטיסה, ואנחנו גם נרצה לשמוע גם במסגרת תקנון, מה מחייב התקנון, מי ממונה, מי אחראי גם על היישום וגם על הפיקוח.

אורי מקלב: מה שבכל אופן מאפיין, אני יכול להגיד ממה שהביא אותנו לקיים את הוועדה המיוחדת הזו ואני אומר את זה בצער רב, שבעלי המוגבלויות הם בעצם לקוחות לא מועדפים בלשון המעטה בחברות התעופה והם מהווים איזה נטל.

אורי מקלב: זה מתחיל ביחס, ממשיך בשירות, ולאחר מכן, גם בדין ודברים שנעשה בין הלקוח לבין חברות התעופה.

אורי מקלב: אנשים לא יודעים לאן להתלונן, לאיפה מתלוננים ומי האחראי.

אורי מקלב: אפילו אנחנו לא ידענו בדיוק את התקנות, מי אחראי על התקנות, מי מפקח על התקנות.

אורי מקלב: זה נכון שיש מלחמה  על כל סנטימטר במטוס, הוא שווה כסף, ויש מלחמה על כל סנטימטר במטוס ומי שיוצא נפגע בסופו של דבר, אלו בעלי המוגבלויות ומה שצף כאן במיוחד, כשכבר יש, כבר קיים, ויש מקומות שהם מיוחדים, נניח, הכיסאות הראשונים לאחר המחיצה, כך קוראים לזה, לאחר המחיצה במטוס, שזה מיועד לכתחילה להורים עם תינוקות, כהגיעו אנשים עם מוגבלות וביקשו לשבת במקום הזה, לא בגללם, אלא בגלל השכנים שלהם בטיסה, באי-הנעימות שהם גורמים לנוסעים מסביב, ותכף אנחנו נתחיל עם הסיפור הראשון שהגיע אלינו ולאחר מכן נתאר עוד מקרים, היתה באמת התעקשות וחוסר היענות שאינם מובנים, להיענות לבקשה.

אורי מקלב: אנחנו גם נרצה, נבקש לשמוע, האם הארגונים הצרכניים, אם יש לכם עוד פניות ויש כאן עוד נושא אחד שדיברנו, הדרישה למסמכים רפואיים מהנכים עצמם והדבר הזה אף הוא, גורם לאי-נעימות.

אורי מקלב: יש כאן כניסה לפרטיות של אנשים, לא תמיד ברור למה מבקשים את המסמכים הרפואיים.

אורי מקלב: אנחנו נתחיל.

שלומית אבינח: יש ארבעה פונים, הנאו, שרון, נתן ומר אבן זהב.

שלומית אבינח: בבקשה, מר הנאו.

יצחק הנאו: בוקר טוב.

יצחק הנאו: קודם כל, תודה ליושב-ראש הוועדה ולצוות על ההיענות להעלות את הנושא לסדר היום.

יצחק הנאו: נאמר כאן על-ידי יושב-ראש הוועדה, שנכים לא מגיעים למצב של לקוחות מועדפים.

יצחק הנאו: הלוואי שהיינו במצב הזה.

אורי מקלב: אמרתי בלשון המעטה.

יצחק הנאו: כן.

יצחק הנאו: אנחנו מדברים על שוויון, שזה גם לשון החוק, אם אני לא טועה ואני חושב שהדרישה הלגיטימית היא לשוויון וקשה לי להאמין שמישהו מערער על זה.

יצחק הנאו: אני לא אלאה בסיפור ארוך, מלא בפרטים, כי אני חושב שלכל אורך הסיפור, לפחות זה שאני חוויתי.

שלומית אבינח: הועברה לרוב המוזמנים.

יצחק הנאו: זה פנייה שמתומצתת מאוד, היא לא משקפת את כל הפרטים.

יצחק הנאו: סיפור מאוד קצר ואחרי זה מספר נקודות.

יצחק הנאו: לפני שמונה שנים או תשע שנים, כשאין ספק שנושא הנגישות עוד לא היה מפותח כמו שהוא היום, הייתי בפריז והייתי צריך לנסוע לעיר ליון, שזו נסיעה של כמה שעות טובות ולצורך זה לקחתי את הרכבת המהירה.

יצחק הנאו: שוב, תקופה שהנגישות לא היתה.

אורי מקלב: אתה, עם הילד הנכה שלך.

יצחק הנאו: אני עם ילד נכה, על כיסא גלגלים, לא הילד הנוכחי, אני מדבר על ילד שכבר נפטר לפני מספר שנים.

אורי מקלב: אתה אבא לשני ילדים.

יצחק הנאו: ילד אחד נכה על כיסא גלגלים שנפטר וילד נוכחי, שהוא לא על כיסא גלגלים, הוא לא עם נכות פיסית, אני 	תכף אפרט למה זה משנה.

יצחק הנאו: רכשנו כרטיסים רגילים לרכבת, נסיעה לא קצרה, נסיעה של מספר שעות, שוב, ברכבת המהירה.

אורי מקלב: לצרכים רפואיים נסעתם לצרפת?

יצחק הנאו: בהחלט, לפגוש רופאה גדולה.

יצחק הנאו: וככה אני טס מדי חצי שנה לצרכים רפואיים עם ילד נכה.

יצחק הנאו: רכשנו כרטיסים רגילים לרכבת, שוב, עם כיסא גלגלים.

יצחק הנאו: בתוך הטרמינל של הרכבת הסתדרנו, מעלית פה, מעלית שם, הכל היה מאורגן.

יצחק הנאו: כאשר הגענו לרכבת וחשבנו לעלות לרכבת, כמו כל אחד רגיל, ולהוציא את הילד מהכיסא ולהושיב אותו במושב רגיל, ניגש אלינו אדם רשמי, ואמר לנו – אתם לא עולים פה, אתם באים לקרון מיוחד ולא ידענו שיש קרון מיוחד, לא יידעו אותנו.

יצחק הנאו: הוביל אותנו לקרון מיוחד שכמובן מהטרמינל לרכבת עצמה היתה נגישות מלאה, מדובר ברכבת בשתי קומות, בתוך הרכבת היתה מעלית, לקומה השנייה, עם הכיסא נכנסנו למעלית, עלינו לקומה השנייה, סמוך ממש למעלית, היה מושב מיוחד עם שתי אופציות – אופציה אחת להישאר על הכיסא גלגלים, אופציה שנייה, לעבור מהכיסא גלגלים למושב מאוד נוח, כאשר אם עוברים, אז יש מקום לכיסא לאחסן אותו בינתיים, מקום מרווח.

יצחק הנאו: כל זה אני מדגיש, בגלל שאין צורך לעבור בין הספסלים, ממש צמוד למעלית.

יצחק הנאו: כאשר ליד הנכה יש מקום מיוחד למלווה שלו, וההפתעה הכי גדולה היתה שהוא ביקש ממני את הכרטיס ששילמנו על הנכה והוא חזר עם הכסף, היות והנכה לא אמור לשלם.

יצחק הנאו: אני מדבר, לפני שמונה שנים, אני חושב שיש כאן חשיבה איך נותנים שירות לנכה, באופן הכי טבעי.

יצחק הנאו: אני אדגיש מספר נקודות שאני נתקלתי בהן לאחרונה.

יצחק הנאו: גם כאשר מדגישים לסוכן הנסיעות שמדובר בנכה, אז זה מתבטא פחות או יותר ב-האם אתה צריך אל עלית או לא, אני מדבר על אל על לדוגמה, האם אתה צריך את אותו מנוף לעלות למטוס עצמו, בשביל לא לעלות במדרגות, כמובן שאם אתה צריך, אז אתה מקבל כיסא גלגלים בתחילת הדרך, כבר כאשר אתה מוסר את המזוודות ואפילו ליווי אם צריך.

יצחק הנאו: אבל, מלווים אותך ובסופו של דבר מעלים אותך עם האל עלית.

יצחק הנאו: אי-אפשר להתעלם שנכה זה לא רק נכה פיסית, יש הרבה מאוד נכים שהם לא נכים פיסית על כיסא גלגלים ויש להם צרכים לא פחותים.

יצחק הנאו: כאשר נכה, שהוא לא נכה פיסית, הוא יכול להיות אדם לא רגוע, הוא יכול להיות חירש, הוא יכול להיות אדם שלא מתקשר, הוא יכול להיות הרבה מאוד מצבים, יש לו גם את הצרכים שלו.

יצחק הנאו: אם אני ניגש לדלפקים מיוחדים בצ'ק-אין למסור את המזוודות, יש דלפקים מיוחדים בנתב"ג לנכים, ניגשתי, הצגתי אפילו תעודת נכה של ביטוח לאומי, אולי זה אומר משהו על הצורך במסמכים, אני חושב שאפשר להציג תעודה שמקבלים, כל נכה מקבל מהמוסד לביטוח לאומי, מקבלים שם יחס מצוין, אין שום בעיה.

יצחק הנאו: במקרה הספציפי שלי נרשם במחשב שמדובר בנכה ולכן מבקשים לשבת במקום מועדף.

יצחק הנאו: מה זה מקום מועדף?

יצחק הנאו: לצורך העניין, אנחנו חשבנו שאותה שורה שנותנים לאימהות עם תינוקות, היות ופעם אחת לפניה לא יושב אף אחד, במקרה שלי, הבן שלי נותן בעיטות, הוא לא רגוע.

אורי מקלב: בן כמה הבן שלך?

יצחק הנאו: הוא בן תשע, הוא לא מתקשר, חולה במחלה קשה ולכן הוא נוסע לחו"ל.

שלומית אבינח: יצחק, צריך להגיד שזה נסיעות לצרכים רפואיים.

יצחק הנאו: אני מדבר על טיסות רפואיות, לא מדובר פה על איזה שהוא פינוק, או טיסות לחופש בפירוש לא.

אורי מקלב: גם מותר לו לנסוע לטיול ומותר לנסוע גם לבקר קרוב משפחה.

שלומית אבינח: אבל פה זה צורך רפואי.

יצחק הנאו: אני לוקח את זה כדוגמה, אין ספק.

אורי מקלב: זה יותר מעצים את הנקודה.

אורי מקלב: הוא נוסע לא לתענוג, הוא אומר – אני חייב לנסוע, הרופאה אולי היחידה בעולם שמטפלת במקרים האלה ואני מכיר את זה בנושא הראשון שישבנו אצלו, הוועדה דנה בנושא של ביטוח לאומי, אני מכיר את המקרה הזה.

יצחק הנאו: בכל אופן, גם כאשר נאמר בדלפק למטה שמבוקש לשבת באותה שורה של אימהות, אפילו אם אין אימהות, אני שם בסימן שאלה האם דווקא זה חייב להיות לאימהות, ואם אין אימהות, אז שמים נכה או שמלכתחילה היה צריך שבטיסות יהיו מקומות לנכים, זו דעתי.

יצחק הנאו: אז זה נרשם.

אורי מקלב: אתה רוצה לטעון שיש לכם עדיפות?

יצחק הנאו: אני לא טוען שיש עדיפות, אני טוען שיש לנו לפחות שוויון זכויות כמו תינוקות.

אורי מקלב: אני מניח, בלי שאני יודע או מתמצא, בעיני, לפי חוק התעופה, ילד קטן, תינוק, לא יכול להיות, הוא צריך בזמן ההמראה במיוחד, צריך להיות או אחרי זה, צריך לשבת ולכן זה יותר.

יצחק הנאו: בזמן ההמראה התינוק נמצא בידיים.

יצחק הנאו: זאת אומרת שזה נוחות של הטיסה במשך כל שאר הטיסה וגם אני השתמשתי בשירות הזה ואני חושב שהוא נוח ונכון.

יצחק הנאו: אני לא יודע אם הנכה, שיש לו מוגבלויות כל זמן הטיסה ולא רק בנחיתה ובהמראה, אם לא צריך לקבל מלכתחילה מקום מהסוג הזה.

יצחק הנאו: אני לא אומר על חשבון התינוקות.

יצחק הנאו: כל אחד עם הצרכים שלו.

אורי מקלב: וביקשו ממך כסף על זה?

אורי מקלב: אם היית מזמין מראש.

יצחק הנאו: מה שנאמר לי בצורה ברורה על-ידי הסוכן מלכתחילה, שהמקומות האלה שמורים עד שלושה ימים לפני הטיסה לתינוקות, בטרמינל אני אוכל לבקש שוב, זה מצוין במחשב.

יצחק הנאו: כאשר הגעתי לטרמינל נאמר לי שעדיין לא יכולים לתת לי תשובה על זה וזה נרשם במחשב ומועבר לצוות באוויר.

יצחק הנאו: בצוות האוויר לא קיבלו את ההוראה שהיתה למטה, היא לא הועברה.

יצחק הנאו: כאשר ביקשתי בכל אופן לשבת שם, לא נעניתי.

יצחק הנאו: כאשר השורה הזאת היתה ריקה, כל הטיסה, ראש הצוות ביקש ממני תשלום של 39 דולר, עבור המקום הזה כי הוא נקרא מקום מועדף.

יצחק הנאו: דרך אגב, אני חושב שזה דבר די חדש שמבקשים שם כסף.

אורי מקלב: על כל מקום, 39 דולר?

יצחק הנאו: על כל מקום.

יצחק הנאו: הוא דיבר על כסף, אפילו לא נכנסו לפירוט אם זה על כל מקום או לא על כל מקום.

יצחק הנאו: ובסופו של דבר, השורה הזו גם נשארה ריקה, למעט אדם אחד ששילם במקום וקיבל את המקום הזה.

יצחק הנאו: נכון שפתרו לי את הבעיה באופן מוגבל על-ידי כך שהזיזו אדם אחד שישב לפני הנכה וככה לפחות מי שישב לפניו לא סבל מבעיטות כל הטיסה.

יצחק הנאו: אבל צריך גם להבין, כאשר יש לך ספסל לפניך, אז מדובר על מקום מוגבל, באופן טבעי.

יצחק הנאו: כאשר מדובר על אותה שורה של תינוקות, אז יש שם יותר מקום.

יצחק הנאו: לנכים שזזים, לנכים שלפעמים יש להם גם חוסר סבלנות, מהמחלה שלהם, מכל מגבלה אחרת, זה משמעותי מאוד.

יצחק הנאו: אני חושב שזה מבליט כאן חוסר מודעות, חוסר חשיבה.

יצחק הנאו: אני גם לא יודע אם לאל על יש יועץ נגישות, שמעתי כאן שלאחת מהחברות יש יועץ נגישות.

יצחק הנאו: בוודאי שהדברים האלה לא מוטמעים ואני חושב שגם הצוות באוויר לא היה ער ולא היה רגיש.

יצחק הנאו: אני חושב שזה נעשה בעוד כמה צורות לא יפות בדרך, כמו למשל אותו ראש צוות שבא להגיד לי שהוא סידר לי את כל הבעיות, למרות שהוא הזיז אדם אחד, השניים האחרים היו ריקים, אז עם כל הכבוד, הוא לא הזיז את כולם, הוא לא עשה מאמץ מאוד מאוד גדול.

יצחק הנאו: גם כאשר פניתי לאל על ואני מתמקד באל על כי הסיפור שלי היה מול אל על, אז קיבלתי מענה, אולי מאוד יפה, שמבינים את המצב המיוחד, אני לא חושב שצריך להגיע למצב מיוחד כדי להגיע לדרישות האלו.

יצחק הנאו: אז לשנה הקרובה, ומה יהיה אחרי השנה הקרובה, אני אתקשר ללשכת מנכ"ל אל על ויפתרו לי את הבעיות.

יצחק הנאו: זה רצון מאוד יפה, אבל אני חושב שזה מוגזם לכל הדעות.

יצחק הנאו: אין שום צורך שנכה יפנה ללשכת מנכ"ל אל על, בשביל לקבל פתרונות לבעיות שלו.

יצחק הנאו: זה אולי רצון טוב, אבל זה לא פיתרון, לחלוטין לא פיתרון.

יצחק הנאו: גם כתבו לי שהוא לא ישלם עבור, לא ברור אם עבור הטיסה בכלל או עבור אותו מקום, ומעבר לזה, כאשר תינוק נרשם לאותו מקום, הוא מקבל את זה וההורים שלו יושבים לידו בין אם זה בן זוג אחד, בין אם זה שני בני הזוג, הם לא משלמים עבור המקום המועדף.

יצחק הנאו: נכה, מטבע הדברים, ממש לא חייב להיות שנוסע לבד, נוסע עם הורה אחד, נוסע עם שני הורים, נוסע עם מלווה, אז גם בתשובה של אל על, המאוד יפה, שהנכה לא ישלם עבור זה, ומה עם המלווה?

יצחק הנאו: על זה לא קיבלתי תשובה.

יצחק הנאו: אני יכול לפרט עוד הרבה מאוד נקודות ואני לא חושב שזה המקום ואני לא באתי להתלונן.

יצחק הנאו: אני חושב שזה מראה על חוסר חשיבה, על חוסר, לדעתי, יש כאן את נציגות החוק, לדעתי, חוסר עמידה בדרישות החוק של שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות ושוב, לא ביקשתי יחס מועדף, ביקשתי שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.

יצחק הנאו: אני חושב שזה א-ב של דרישות.

אורי מקלב: תודה.

אורי מקלב: קודם כל, אנחנו מאוד מעריכים ואפילו מעריצים אנשים כמוך ועוד אנשים שהיו פה, אני אומר בתחילת דבריי, שהם הורים לילדים מוגבלים, אנחנו יודעים עם מה אתם צריכים להתמודד בחיי היום-יום, את הקשיים שיש לכם, וההוצאות ואתם עדיין נמצאים פה ובאים לפה ומפסידים ימי עבודה, כדי גם לעזור לאחרים, לא רק לעצמכם, אתם מבחינת עצמכם, יכול להיות שהייתם יכולים להסתדר אבל אתה רואה כאן את השליחות הציבורית כאבא לנכה, עדיין להימצא עם הציבור ולהעלות ולהציף בעיות שאתם מתמודדים איתן ואנחנו כאן כדי לנסות לעזור לכם.

שרון מידן: אני הרבה פעמים טסתי לחו"ל, כמעט מדי שנה אבל הטיסה האחרונה, בקיץ האחרון, היתה בשבילי ההתחלה מרגשת ולאחר מכן הסתיימה בטראומה.

שרון מידן: אני אספר לכם בקיצור.

שרון מידן: אני טסתי לבלגיה, לטיול וגם לטיול שורשים מאחר ונולדתי שם.

שרון מידן: טסתי לראות את המשפחה, לראות את הקבר של האבא.

שרון מידן: טיול שורשים.

שרון מידן: הגעתי לבלגיה, טיילתי, פגשתי את המשפחה שלא ראיתי אותם עידנים.

שרון מידן: אפילו התקשורת אתם היתה קשה, הם לא יודעים עברית, הם לא יודעים שפת סימנים, גם אני לא יודע טוב אנגלית, ברמה של שפת אם, אבל הצלחנו להתחבר ולהשתלב.

שרון מידן: בסוף הביקור, קיבלתי איזה שהיא מזכרת שהיא בעצם נכס, אלבום של אבא שלי, ושל הסבא, בגיל מאוד צעיר שלהם וצמיד זהב.

שרון מידן: אני קיבלתי את זה, אני התרגשתי עד עמקי נשמתי, קיבלתי איזה שהוא בשמים ומתנות נוספות ובאמת הגעתי לשדה התעופה.

שרון מידן: הדודה רצתה ללוות אותי, באמת בדלפק בידוק, הדודה שהיתה מודעת באופן טבעי לנכס, לנכס שהיה לנו, בכלל, לזה שאני בעצם גם אדם חירש, ניסתה מאוד מאוד לעזור לי ולתמוך בי ואני אמרתי לה – תני לי, תאפשרי לי.

שרון מידן: תני לי להתמודד.

שרון מידן: ובאמת, הבודק הביטחוני הסתכל עלי, בצורה מוזרה, אמרתי לו שאני ישראלי, דובר עברית, אבל אני לא שומע, אני קורא שפתיים, אני יכול לקרוא שפתיים ואם אני לא אבין, אני אתכתב.

שרון מידן: זה בעצם הפתרונות שהצעתי לבודק הביטחוני.

שרון מידן: העיקר שתהיה תקשורת.

שרון מידן: אז הם הסתכלו עלי ככה בכל מיני הבעות פנים מוזרות ולא ידעו כל-כך איך לאכול את זה והם פנו לאחראי ואז היו צריכים ליצור קשר טלפוני ואני מחכה ומחכה, מגיע אלי הנציג ושואל אותי שאלה.

אורי מקלב: מי הגיע?

אורי מקלב: האחראי הגיע?

אורי מקלב: הבודק הביטחוני היה של שדות התעופה של בלגיה או של אל על.

שרון מידן: של אל על.

שרון מידן: היתה בחורה עם תג שם של אל על.

אורי מקלב: ישראלית?

שרון מידן: ישראלית, כן, אני יכול להגיד גם את שמה, אם זה רלוונטי.

אורי מקלב: מדברת עברית, זה מה שחשוב.

שרון מידן: כן, כן, בהחלט, מדברת עברית.

שרון מידן: ואז היא שאלה אותי שאלה שקשורה לחגים.

שרון מידן: חגים?

שרון מידן: אמרתי – OK.

שרון מידן: אנחנו בסמוך לחג ראש השנה, ואיזה חג יהיה החג הבא?

שרון מידן: אמרתי לה כיפור.

שרון מידן: ואני כזה מסתכל עליה, כאילו מה זה השאלות האלה?

שרון מידן: לא לא לא, זה לצורכי ביטחון.

שרון מידן: אמרתי – OK.

שרון מידן: מה נעשה?

שרון מידן: ביטחון – ביטחון.

שרון מידן: היא שאלה אותי – האם שירתת בצבא?

שרון מידן: אמרתי לה – לא.

שרון מידן: אה, וכבר עשתה איזה שהוא סלקציה, כך אני הרגשתי, זה התחושה שקיבלתי ממנה.

שרון מידן: אה, לא עשית צבא, OK.

שרון מידן: אם היית בצבא, אז OK, אז אולי אתה כשיר ואתה ישראלי, אבל אם אתה לא עשית צבא, אז בוא, בוא נבדוק אותך בצורה נפרדת.

שרון מידן: היא לא אמרה, אבל זו תחושה ששודרה לי, ואז המשיכו לשאול אותי עוד שאלות ועוד שאלות ואני עניתי לשאלות ואז שאלו אותי – האם קיבלת משהו?

שרון מידן: אמרתי – כן, קיבלתי מהמשפחה שלי לאימא שלי, עבורי, מתנה עבורי.

שרון מידן: שאלו אותי – מה?

שרון מידן: אמרתי להם – אלבום תמונות ובושם.

שרון מידן: לקחו את המוצרים, אמרו – רגע, אנחנו רוצים לעשות שיקוף.

שרון מידן: לאחר מכן אמרו – לא, אנחנו צריכים לשלוח את זה לבדיקה מעמיקה.

שרון מידן: אני הסתכלתי, ואני שואל את עצמי – מה זה?

שרון מידן: זה פעם ראשונה בחיים שלי שבכלל מבקשים ממני דבר כזה.

שרון מידן: אמרתי – OK, בסדר.

שרון מידן: ושאלתי – ומתי נקבל?

שרון מידן: אמרו לי – בישראל.

שרון מידן: אל דאגה, בישראל תקבל את הדברים שלך בחזרה.

שרון מידן: אמרתי – OK.

שרון מידן: לאחר מכן אמרו לי – רגע, רגע, שנייה.

שרון מידן: אנחנו ניתן לך אישור.

שרון מידן: אמרתי להם – אישור-?

שרון מידן: אז אמרו לי – זה אישור, כדי לוודא שאתה הנוסע המקורי, תשמור את זה עד תום הטיסה.

שרון מידן: אם אתה לא תשמור, זה יכול לגרום לך לבעיות.

שרון מידן: תשמור על זה, תשמור על זה מכל משמר.

שרון מידן: ואני מסתכל ואני חושב לעצמי, אני אומר – פעם ראשונה בחיים שלי אני נתקל בדברים כאלו.

שרון מידן: OK.

שרון מידן: אני רואה שעל התיק שלי מדביקים לי באותיות, לא כתוב במילים אבל יש אותיות ואייקונים ורשום ס' – Safe, S, ולאחר מכן עין, כאילו עין בכל מיני דרגות, ולאחר מכן היה גבוה.

שרון מידן: הנחתי מזה שזה סיכון גבוה.

שרון מידן: שאני בפעם הראשונה נחשב נוסע סיכון גבוה.

שרון מידן: ואני אומר לעצמי – על מה?

שרון מידן: על בסיס מה?

שרון מידן: יש איזה שהיא הוכחה?

שרון מידן: בגלל השם שלי?

שרון מידן: בגלל מה?

שרון מידן: אני רוצה לדעת – מה, מה הסיכון הביטחוני הגבוה בי?

שרון מידן: אני הרי, מה, אני בן-אדם רגיל, מה, בגלל האוזניים שלי?

שרון מידן: בגלל שאני לא מדבר עברית או שאני מדבר עברית לא ברור או בגלל שאני מדבר בשפת הסימנים?

שרון מידן: מה?

שרון מידן: אני רוצה להבין.

שרון מידן: לפעמים אני מדבר בקולות או בטונציה שהיא משתנה והיא לא כל-כך טובה, אז בסדר, אבל על בסיס מה?

שרון מידן: OK.

שרון מידן: הגעתי, אני נוסע במטוס, אנחנו נגיע, זאת אומרת אני טס, מגיע לישראל, וכשאני בא לקבל, למסוע, לקבל את ה, לאסוף את הכבודה שלי, אני רואה שבעצם התיק הקטן שהיה לי, איננו.

שרון מידן: אנשים מתפזרים, ואני מחכה ומחכה, נשארתי עוד 20 דקות, ומגיעה עוד כבודה ועוד כבודה ואני מחכה, מגלגל אצבעות, מחכה, מחכה, בסופו של דבר המסוע הפסיק לעבוד.

שרון מידן: אני החסרתי פעימה.

שרון מידן: בתיק הקטן הזה היו לי כל הדברים החשובים.

שרון מידן: ואז הגעתי למוקד איתור כבודה.

שרון מידן: אני מגיע למוקד איתור כבודה וכתבתי להם, כדי למנוע את כל קשיי התקשורת, כתבתי, העליתי את זה על הכתב, יחד עם הכרטיס טיסה, עם הדרכון, אמרו לי – רגע, בודקים במחשב ואני מחכה ומחכה, אומרים לי – זה עדיין בבלגיה.

שרון מידן: אני אומר להם – סליחה?

שרון מידן: אומרים לי – זה בבדיקה מעמיקה.

שרון מידן: אל תדאג.

שרון מידן: מחר-מחרתיים, ישלחו לך את זה עם שליח.

שרון מידן: אמרתי – OK.

שרון מידן: אמרתי להם – ואיך אני אצור אתכם קשר, אם לא יגיע אלי?

שרון מידן: נתנו לי מספר טלפון.

שרון מידן: אמרתי להם – אבל אני אדם חירש, אני צריך פקס', משהו שיהיה לי קל לתקשר אתכם.

שרון מידן: לא לא לא, תתקשר או באינטרנט, אפשר לבדוק אם יש או אין.

שרון מידן: ואמרתי – אני רוצה לתקשר אתכם באיזה שהיא צורה, לברר מה קורה.

שרון מידן: לא רק יש או אין, אמרו לי – לא, זה מה יש.

שרון מידן: OK.

שרון מידן: אני חוזר לביתי, מחכה יום, ממש, לא יוצא מהבית, כי אני ממש רוצה להיות נגיש אם השליח יגיע עם הכבודה החשובה הזאת.

שרון מידן: אני מחכה ומחכה, עובר יום, עוברים יומיים, ואני ככה חסר שקט ומנוחה ואני אדם שאף פעם לא מבקש, אני תמיד רוצה להסתדר לבד ולתקשר, אם זה באמצעות SMS, מייל, פקס'.

שרון מידן: במקרה הזה לא היתה לי ברירה, נאלצתי לבקש מבן-דודה שייצור קשר טלפוני.

שרון מידן: הוא יוצר קשר טלפוני, אומרים לו – אל דאגה, זה בידיים טובות, זה עדיין בבלגיה, כיוון שעושים בדיקות מעמיקות וחגים, אתה יודע, זה לוקח קצת זמן.

שרון מידן: אמרתי – OK.

שרון מידן: אמרתי להם – בבקשה, תנו לי מספר SMS, מייל, שאני אוכל לתקשר אתכם, רק לדעת.

שרון מידן: אני לא הולך לפרסם שום דבר, בבקשה, תנו לי קשר אתכם.

שרון מידן: אין לנו סמכות לתת לך.

שרון מידן: זו היתה התשובה שקיבלתי.

שרון מידן: אמרתי – אבל אני אדם חירש.

שרון מידן: OK.

שרון מידן: ניסיתי לבדוק באינטרנט, זאת אומרת היה תשובה – אין.

שרון מידן: אבל אני רוצה לתקשר עם מישהו, לשאול אם אדם, אם מישהו לפנות אליו, כתובת לפנות אליה, ואין לי למי לפנות.

שרון מידן: ושוב פעם, אני מבקש מהבן-אדם – בבקשה, תיצור קשר טלפוני וזו הרגשה מאוד לא נעימה לנדנד לבן דודה.

שרון מידן: ואז הוא אמר – אני אשלח לך SMS.

שרון מידן: OK.

שרון מידן: אני מקבל SMS, אבל SMS לא בטלפון אלא דרך מחשב, זאת אומרת ש- No reply, כלומר לא ניתן להגיב.

שרון מידן: והתגובה אומרת – זה בטיפול.

שרון מידן: אבל אני אומר – אני רוצה לשאול, רגע, מה, מו, למה, מה קורה?

שרון מידן: כאילו אני מרגיש שבעצם הדלתות נסגרות לי ואין לי אפשרות עם מי לתקשר.

שרון מידן: ותמיד אני מבקש מהבן דודה ושוב פעם, המענה הטלפוני – קיים, אבל בכל צורה אחרת, לא היה אפשרי לפנות.

שרון מידן: אמרו תוך כמה ימים ניתן לך תשובה, ואז אחרי כמה ימים הודיעו לבן הדודה והבן דודה שולח לי SMS אבל את התקשורת הישירה אתי – לא היה לי אפשרי.

שרון מידן: זאת אומרת, לאנשים שעונים למענה טלפוני, יש אפשרות לקבל.

שרון מידן: אבל פנייה של אדם חירש, אני מרגיש שהדלתות סגורות ואני הרגשתי שאני צריך עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם ועוד פעם, אני מבקש מהבן דודה.

שרון מידן: בסופו של דבר, כבר לא היה נעים לי לנדנד לו, ביקשתי מחבר שומע שיתקשר.

שרון מידן: והם התקשרו לאדם שומע, לעדכן אותו, מעדכנים אותו.

שרון מידן: אבל מבחינתי, אני לא מקבל מענה.

שרון מידן: ואני מרגיש שאני נופל בין הכיסאות, זאת אומרת, בין הגדרה של שירות ביטחוני או בידוק ביטחוני שמסתכלים עלי בעיניים מוזרות, עד לרמת השירות, וההרגשה שאני צריך להיות תלוי באנשים אחרים כדי לתקשר ולא כאדם עצמאי, ובאל על אין כתובת, ובזכות הנציבות, אני ביצעתי את הפנייה הזאת.

שרון מידן: אבל אם לא היתה נציבות?

אורי מקלב: מה עם החבילה?

אורי מקלב: אנחנו במתח.

שרון מידן: החבילה?

שרון מידן: נעלמה.

שרון מידן: לאחר כחודש וחצי, סליחה, אמרתם לקצר ואני ככה איבדתי את קו המחשבה.

שרון מידן: לאחר כחודש וחצי, כשאני שולח אי-מיילים, לא פניתי, כבר החלטתי לעקוף את איתור הכבודה ופניתי למוקד תביעות וסיפרתי להם על המקרה, הם לא ענו לי בהתחלה, ואז שוב פעם שלחתי להם פקס' של מוקד התביעות, לא זכיתי למענה, שלחתי להם דואר רשום, ואז קיבלתי, ואז ידעתי שבעצם קיבלו את זה והיתה לי הוכחה שהם קיבלו את זה ולאחר מכן התשובה היתה – סליחה, תקבל פיצוי בסך 450 שקלים ושובר בסך 200 דולר.

שרון מידן: ואני אומר לעצמי – תודה רבה על הסוכרייה על מקל שנתתם לי, אבל ההרגשה, אותה אי-אפשר לתקן והנזק שנגרם לי מבחינת הדברים החשובים שהלכו לי לאיבוד, ולאחר חודש וחצי אני זוכה לקבל תשובות.

שרון מידן: ואני באמת לא מבין איך בחזרה לישראל, עדיין הכבודה שלי נמצאת בבלגיה, לאחר חודש וחצי שאמרו שהכבודה כבר נשלחה למקום, זאת אומרת, קיבלתי תשובות סותרות.

אורי מקלב: בסופו של דבר, הוא גם לא קיבל.

אורי מקלב: בואו נפסיק ברגע זה.

שרון מידן: לגמרי לא.

שרון מידן: נתנו לי סוכרייה על מקל, 450 שקל, ו- 200 דולר שובר.

שרון מידן: זה הכל.

שרון מידן: אני רוצה לספר לכם על מקרה, ממש בקצרה, ממש בקצרה, בירדן.

שרון מידן: אני לא אשכח, חוויה שהיתה לי בירדן.

שרון מידן: אני טסתי להודו, ובחזור, טסתי דרך חברה ירדנית.

שרון מידן: זה היה לפני כ, בלגיה, שנייה, סלובניה, לפני שש שנים.

שרון מידן: הזמן עובר מהר.

שרון מידן: ובאמת, לפני שש שנים, כשחזרתי מהודו דרך ירדן, אני זוכר שבהודו היה איזה שהוא קטע של איש ביטחון שאמר לי – תשמור לו את האטיקט, ואני לא התייחסתי לזה, כי לא ממש הבנתי, הוא דיבר אלי באנגלית ולא ממש הבנתי והוא ניסה לעשות לי ג'סטות עם הידיים ואני כזה אמרתי OK, OK, וכאילו, ואיתרע מזלי והאטיקט הלך לי לאיבוד.

שרון מידן: ובאמת הישראלים מגיעים, יוצאים הישראלים והיה צריך להחליף טיסה בדרך, לאחר שבע שעות המתנה.

שרון מידן: הישראלים חולפים להם ואז אני מגיע, שואלים אותי איפה האטיקט, ואני אומר – לא יודע.

שרון מידן: אמרתי להם – I'm deaf, I'm deaf, ואז האישה אומרת לי – רק רגע.

שרון מידן: היא מדברת בטלפון ואני, אתה יודע, הכל ככה, אני במדינה זרה, אני במדינה שכנה לישראל, במדינה שהיא אולי לא ממש ידידותית או מסבירה פנים ואני לבד, ישראלי, ואני לא יודע מה הולך להיות עכשיו.

שרון מידן: ואז אני רואה מרחוק מישהו שמתקרב אלי, איש כזה עם שפם וזקן, קשוח, הבעת פנים מאוד קשוחה, ועם מכשיר קשר ואני הייתי בטוח, אמרתי לעצמי – אוי, מה אני הולך לעבור שמה.

שרון מידן: אבל מה שיהיה – יהיה.

שרון מידן: האיש מתקרב אלי, מסתכל עלי, נועץ בי מבטים, ואומר – אתה Deaf?

שרון מידן: כאילו, הוא אמר לי – You are deaf?

שרון מידן: והלב שלי, כמעט נפל.

שרון מידן: ואז אמר – אני Interpreter.

שרון מידן: והוא סימן לי בשפת סימנים שזה בעצם סימן לשפת סימנים בינלאומית, למתורגמן.

שרון מידן: ואני מסתכל עליו והוא אמר, שאל אותי – מה השם?

שרון מידן: ואז הוא אמר לי, הוא הצביע לי על התג ואני מסתכל על התג ואני מבין מי הוא, הוא אמר – בוא, תתלווה אלי, ואז כאילו, בשפת סימנים אמריקאית, זה הסימן ל- Police.

שרון מידן: הוא אומר לי – פספורט, משתמש בכל מיני סימנים שהם, אפשר להבין אותם, גם אם לא שפת סימנים ישראלית ואז הוא מביא אותי למטוס, למסעדה, והוא שאל אותי אם אפשר ללוות אותי למלון, על חשבון חברת התעופה, אמרתי לו – לא, אני מסתדר.

שרון מידן: ואני אומר לעצמי, ואני בשנייה הזאת הסתכלתי הצידה, ממערב אני רואה ואני אומר – המדינה השכנה, עושה רעש על תקשורת, על נגישות, ובמדינה הזאת, שאין שום שלטים, שום דבר, ויש מודעות הרבה יותר גבוהה.

שרון מידן: ואני אומר לעצמי – ריבונו של עולם, מדינה שכנה, למדינה השכנה שלנו יש ואנחנו פה, אין, ועל זה אני מתבייש.

אורי מקלב: תודה רבה.

אורי מקלב: מה אנחנו נגיד?

אורי מקלב: אין מילים.

אורי מקלב: זה יותר נכון.

אורי מקלב: ללא מילים, תרתי משמע.

אורי מקלב: רק מבחינת, אני מבין שכאן החלק של אל על זה ברור מה שהוא דיבר, אבל החלק של כל הבידוק, תחת אחריות של מי זה?

אורי מקלב: על הבידוק, באחריות של מי זה?

אורי מקלב: של רשות שדות התעופה?

אורי מקלב: הבידוק של אל על בבלגיה, של מי זה, או בכלל, טיסות לישראל, תחת אחריות של מי זה?

אורי מקלב: החברות עצמן?

מיכל שיק הרטוב: העובדים הם עובדים שאל על משלמת להם את השכר, אבל מי שמנחה אותם זה.

אורי מקלב: לא הנחיה מקצועית, אני לא שואל על הנחיה מקצועית.

אורי מקלב: מי האחראי, תחת מי זה?

אורי מקלב: נניח יש לנו טענה, לא היה המשך אי-מייל.

מיכל שיק הרטוב: אל על.

רוני סטבקובסקי: בתחנות אל על בחוץ לארץ, זה עובדים של אל על.

רוני סטבקובסקי: אנשים מטעם אל על שהם מונחים על-ידי רשויות הביטחון.

רוני סטבקובסקי: בישראל זה עובדים של רשות שדות התעופה, שמבצעים את הבדיקות.

אורי מקלב: לכן שאלתי.

אורי מקלב: ראיתי שכאן זה לא של אל על, בשדה התעופה, ושם זה של אל על.

אורי מקלב: אם אתם עושים את הבידוק בחוץ לארץ, אז זה עובדים שלכם?

קריאה: זה מה שהיא אמרה.

קריאה: בחוץ לארץ זה הבידוק של החברות.

אורי מקלב: אתם עושים?

ערן פרנקו: ישראייר בעצם קונה את השירותים האלה מאל על.

אורי מקלב: נתן.

אורי מקלב: בבקשה.

אורי מקלב: קודם כל, תודה רבה, גם למתרגם, אמרו לי פעם, עכשיו אני הבנתי את זה, שמתרגם זה לא רק מקצוע, זה גם משהו מהותי.

אורי מקלב: מי שהולך להיות מתורגמן, ואתה הצלחת להעביר את זה לא רק את המילים, אלא גם את הרגש ואת התחושה ואני אגיד לך מה שעובר לי אבל גם עובר לכם, מבחינתי, על אף הזמן היקר ועל אף שזה לקח זמן, אבל זה ליבה קצת את המשהו הפנימי יותר, משהו ערכי יותר, ורק לבוא לשמוע את זה ולראות את זה, כדי קצת להיות אנשים, שנהיה קצת אנשים שמסתכלים לא רק על עצמנו ולא איזה רובוטים אלא קצת יותר אנושיים, גם היה שווה לי ואני אומר את זה לשרון, לשמוע את הסיפור מה שנקרא מלב, גם נראה לי גם מלב אל לב.

אורי מקלב: תודה עוד פעם, שרון.

שרון מידן: אני רק רוצה להגיד, באמת, תודה אם תצליחו לאחר מאמצים למצוא את האלבומים.

שרון מידן: לא איכפת לי משאר הדברים, אבל אם יצליחו למצוא לי את האלבומים, זו תהיה מתנה משמיים.

אורי מקלב: נקווה.

שלומית אבינח: אני רוצה להגיד משהו, מותר לי?

שלומית אבינח: הוא פנה לוועדה והוא אמר שהוא לא יכול להגיע כי עד הרגע האחרון, המתרגם, הוא אמר – בלי מתרגם, הוא לא יכול לבוא, ולמתרגם התבטלה ועדה אחרת ולכן הוא בא.

שלומית אבינח: הוא אמר שהוא לא יכול להגיע בלי המתרגם.

אורי מקלב: זה מתרגם של הכנסת?

שלומית אבינח: לא, זה מתרגם שהכנסת משלמת לו, אבל זה גם ההתארגנות שהיה של הרגע האחרון ורק הבוקר הוא הודיע שהוא בא, כי הוא לא יכול לבוא בלי המתרגם.

אורי מקלב: יפה מאוד.

אורי מקלב: טוב, אנחנו מודים שוב פעם על המאמץ והכל.

שרון מידן: מחר יש לי מבחן.

שרון מידן: אתמול הייתי צריך ללמוד למבחן, אבל היום מאוד מאוד חשוב לי להגיע לפה.

אורי מקלב: יפה מאוד.

אורי מקלב: אנחנו מאחלים לך הצלחה ויש לך זכויות כבר, זכויות שהגעת.

אורי מקלב: נתן, בבקשה.

נתן: המקרה שאני מדבר עליו, הוא לא קשור לעניין של נכות, אבל כן עניין של צרכים מיוחדים, צרכים רפואיים לטיסה, ורציתי להתייחס גם לאיכות של חברות התעופה לצרכים רפואיים, ואם יש בעיות רפואיות בדרך, וגם לפן האנושי של העניין.

נתן: לפני כמה חודשים נולד לי בן שהיה לו מום מורכב מאוד נדיר, כזה שעוד לא נראה בארץ בעבר, לא טופל בארץ והיינו צריכים להטיס אותו דחוף, תוך שבוע, לטיסה, בטיסה הרפואית לצרפת, לצורך ניתוח אצל רופא כמעט יחיד שראה מקרים כאלה בצרפת.

נתן: כמה ימים לפני הטיסה, כשהוחלט מתי צריך לטוס ומה צריכים, כבר סודר הכל עם מחברת נסיעות שמתמחה בדברים כאלה, סודר כל עניין וכמובן פירטו להם את הצרכים מה שהם צריכים להכין לצורך ההטסה.

נתן: הוזמנו שמונה כרטיסים – למלווים, לרופא מלווה, לאחות מלווה, לאינקובאטור שהיה צריך לדרך.

אורי מקלב: שמונה כרטיסים?

נתן: שמונה כרטיסים, כן.

נתן: היה גם עלות נוספת, הכנות שאל על עשתה, הכנות חשמליות, גז שביקשו, כל אחד מהכרטיס שלו, עם העלות שלו.

אורי מקלב: חמצן, אתה מתכוון?

נתן: חמצן.

נתן: כן.

נתן: גז חמצן.

אורי מקלב: כל ההכנות האלה זה עלות נוספת?

נתן: כן, כן.

נתן: שאלתי את חברת ההסעות למה הכרטיסים למקום של האינקובאטור הם כל-כך יקרים, אז הוא אמר לי – יש הכנות חשמליות שצריך לעשות, הם גובים על זה מחיר גבוה.

נתן: כמובן, גם כל הכרטיסים האחרים היו  במחיר הכי גבוה שיש באותה עת, אבל אני לא אתווכח על זה, אמרו שמזמינים מאוחר, לא היה לי את הזמן אז ואת הכוח לעשות משא ומתן על העניין.

נתן: הטיסה היתה ביום ראשון לפנות בוקר, בשש היתה הטיסה, במוצאי שבת היינו צריכים להיערך לעבור מבית-החולים למטוס, כמובן באמבולנס, וכאשר מכינים את התינוק להעברה, כמובן עם כל הצוות הרפואי, גם של בית-החולים וגם הצוות המלווה, אז מתקבלת הודעה מאל על שיש בעיה שלא הכינו חלק שצריכים בשביל החשמל, ויכול להיות שתתבטל הטיסה, הם לא יודעים אם זה יסתדר או לא.

נתן: אבל הוחלט שאי-אפשר לדחות את העניין, אנחנו נוסעים לשדה התעופה בין כה.

נתן: איך שהגענו לשדה התעופה, אני מנסה לקצר סיפור של כמה שעות היו הרבה בעיות בדרך, אני רק אציין את ראשי הפרקים, כאשר הגענו לשדה התעופה, הודיעו בשלב כלשהו שהחלק הזה שהיו צריכים להכין מראש הם לא הכינו, וכעת זה לא נמצא במחסן, אי-אפשר להכין את זה, רוצים לבטל את הטיסה.

נתן: הרופא המלווה אמר שזה בלתי אפשרי, התינוק הזה, בשביל להציל את החיים שלו, חייב להגיע לצרפת, אי-אפשר לדחות את העניין.

נתן: אחרי כמה דיבורים הלוך וחזור, התברר שמה שהיה חסר זה רק חלק, שקע כוח, של האינקובאטור, שזה היה פחות קריטי גם היה בטרייה לגיבוי, והוחלט שאפשר לקחת את הסיכון ולטוס ככה, אבל העיקר הוא שהחשמל הנוסף, שיהיה חשמל ביתי, פשוט, שזה כן יהיה, כי זה צריך, לצורך מכשירים חשמליים בשביל סיפוק התרופות שהתינוק היה צריך.

נתן: וכמה פעמים אישר נציב אל על שזה קיים, ורק בתנאי הזה טסנו.

נתן: עדיין אל על לא רוצה לאשר שאנחנו נטוס, היו צריכים להפעיל לחץ, להתקשר לאנשים באמצע הלילה, שיפעילו לחץ ואושר באמת שאחריותנו שאנחנו טסים.

נתן: אכן, הגענו למטוס, אני חייב להגיד שהיה קשה, הנגישות עם האינקובאטור להגיע לכיסאות היה מאוד מאוד מסובך, עזרה מצוות אל על לא ראיתי כאן, רק צוות האמבולנס היה צריך את כל העבודה לבד, זה היה מאוד מאוד מסובך, אפילו מסוכן.

נתן: היו צריכים כמעט להפוך את האינקובאטור, בשביל להגיע לכיסאות האלה.

נתן: הייתי כן מצפה לקצת יותר עזרה והתחשבות של אנשי אל על, זה בטח לא פעם ראשונה שעושים את זה.

נתן: לקפל את הכיסאות, אני לא יודע למה זה לא נעשה מייד כשהגענו.

נתן: נקודה קטנה גם כן, שזה מראה על ההתייחסות.

נתן: אני בעצמי הגעתי עם האמבולנס עם הרופא והאחות המלווים, והאימא של התינוק, שילדה לפני פחות משבוע, שגם הייתי מצפה להתייחסות הולמת גם כן, היא הגיעה לצ'ק-אין רגיל, כי היא לא הגיעה עם האמבולנס, וגם שם היתה התייחסות מאוד מאוד גרועה.

נתן: לא רצו לתת לה לעשות צ'ק-אין, כל עוד שלא רואים שהתינוק הגיע למטוס, כי על הכרטיס שלה כתוב שיש תינוק, אז לא, היא צריכה להמתין.

נתן: והיה כבר כשעה לפני הטיסה, ולא, הם לא ייתנו לה לעשות צ'ק-אין, היא לא יכולה לעבור.

אורי מקלב: היא צריכה להמתין?

נתן: היא צריכה להמתין בחוץ.

אורי מקלב: והיא שבוע אחרי לידה.

נתן: אז המלווים שלה ניסו להסביר להם, יש פה מקרה מיוחד, אתם יודעים, הזמנו שמונה כרטיסים, יש הטסה רפואית, אמרו לה – כן, אנחנו יודעים.

נתן: אבל זה הנוהל, אי-אפשר.

נתן: היו צריכים להפעיל לחץ, הביאו אחראי אחר, הוא היה מוכן שזה יעבור הלאה.

נתן: וגם שוב, אז היו שלוש מזוודות, מזוודה שלי ושל שני המלווים האחרים, שוב, הזמנו שמונה כרטיסים, שלוש מזוודות, לא, הם לא רוצים לאשר את זה, יש משקל יתר.

אורי מקלב: משקל יתר?

אורי מקלב: למה?

נתן: כי שלוש מזוודות, היינו צריכים להיות שם כמה שבועות בצרפת, היינו הרבה מלווים.

אורי מקלב: אבל למה משקל יתר?

נתן: כי רק שני אנשים היו שם בצ'ק אין.

אורי מקלב: שלוש מזוודות ומי שעלה ישירות, זה לא החשיבו?

נתן: הם לא רצו לחשב את זה.

נתן: הם לא רצו להתחשב עם זה.

נתן: שוב, היה צריך להפעיל לחץ.

אורי מקלב: אתה הרי לא דיברת, אבל אשתך עם מי היא דיברה?

נתן: היה המלווה מהמשפחה, היא כמובן לא היתה מסוגלת, באמצע הלילה, שבוע אחרי כזה סיפור כמו שהיה לה, היא לא היתה מסוגלת לדבר בעצמה.

אורי מקלב: עם המתח וכל מה שצריך, זה פשוט לא ייאמן.

נתן: לא התחלתי להגיד את המתח שאני נמצא בו, שהם לא רוצים להטיס, עדיין חיכינו שעה לפני הטיסה, עדיין לא היה אישור שהם מוכנים להטיס אותו.

נתן: אז היא לא ידעה מהסיפור הזה עד כמה שבועות אחרי זה.

נתן: כשהגענו למטוס, כבר אחרי כל המאמצים, הצליחו להכניס את האינקובאטור בפנים, היה צריך באמת להיכנס מתחת לספסלים בשביל לחבר את החשמל, זה לא היה נגיש בכלל, לחבר את השקעים.

אורי מקלב: ואת הכל אתם עשיתם?

נתן: צוות האמבולנס.

אורי מקלב: צוות האמבולנס היה צריך לעשות את זה?

נתן: כן.

נתן: עם הרופא המלווה.

נתן: הם היו צריכים לחבר לחיבורים שהיו מתחת למושבים.

אורי מקלב: מה זה, אמבולנס של מגן דוד או של הארגונים?

אורי מקלב: מי עושה את זה?

נתן: של אחד הארגונים.

נתן: אמבולנס של אחד הארגונים.

אורי מקלב: יש להם התמחות בנושאים האלה?

נתן: כן, כן.

אורי מקלב: אני שואל אותך כי אני מבין שמגן דוד גם לא נשארו כל-כך הרבה זמן כדי להעביר.

נתן: לא, זה היה אמצע הלילה, הם התחשבו מאוד, עבדו מאוד קשה בעניין, גם צוות האמבולנס היה בקשר כל הזמן עם אל על, כל המשא ומתן, אנשים מסביב עזרו.

נתן: אני חייב לומר, יש הרבה עמותות אחרות שכן עוזרות הרבה, מעבר.

אורי מקלב: לא אלמן ישראל, ברוך השם.

נתן: בכל מקרה, באיזה שהוא שלב המראנו באמת.

נתן: היתה בעיה קטנה נוספת שהתפלאנו, שלא היתה גישה נוחה לרופא ולאחות לאינקובאטור, כי הייתי מצפה שכן יהיה היערכות מסוימת, נגיד מקום מקדימה או משהו כזה, שכן יהיה אפשר לגשת בצורה נוחה בהמראה ובנחיתה, בעת הצורך, ולא היתה כזאת.

נתן: רק בזמן הטיסה עצמו, קיפלו את אחד הכיסאות והרופא או האחות, יכלו לשבת על גב הכיסא, ולהסתכל על התינוק, כאשר בזמן ההמראה והנחיתה, זה רק היה כדי להסתכל אחורה, ולא היתה גישה לתינוק בכלל.

נתן: שאם היה קורה משהו מסוכן באותו רגע, אז היינו בבעיה.

נתן: לקראת הנחיתה נשמעו צפצופים מהמכשירים השונים, שמתריעות שהבטריות עומדות להיגמר.

נתן: מה שזה אומר, שהחשמל שמסופק על-ידי המטוס הפסיק לספק מתח, כבר בהתחלת הטיסה, כי הבטריות היו חדשות והם היו לגיבוי של המכשירים שצריכים לתת את התרופות והיה להם בטריה לארבע שעות בערך, שזה בערך זמן הטיסה.

נתן: וזה היה בתחילת הנחיתה.

אורי מקלב: וזה אומר שבעצם הבטריות עבדו מההתחלה.

נתן: כל הטיסה.

אורי מקלב: במקום רק להיות כגיבוי, הם עבדו מההתחלה.

נתן: כן.

נתן: זאת אומרת, לפני ההמראה היה שם חשמל, היה שם מתח מהמערכת עצמה, היה שם מתח, רק בתחילת הטיסה זה הפסיק.

אורי מקלב: אני כבר לא יכול לשמוע יותר.

נתן: זה נהיה יותר גרוע.

נתן: כמובן, מייד בשעת הנחיתה, אני הודעתי לצוות המטוס שיש פה מקרה חירום שהוא חייב, אחת מהתרופות האלה היא מצילה לו את החיים, עד הניתוח, הוא לא יכול לחיות בלי התרופה הזאת, ואי-אפשר לתת את זה ידנית, המינון שהוא צריך לקבל הוא משהו כמו 1.11 מ"ל לשעה, שזה אומר 0.0185 מיליליטר לדקה, זה כמובן דבר שזה לא רלוונטי אם צריך לעשות את זה ידנית בצורה בטוחה.

נתן: ואמרתי להם שחייבים מייד לספק את החשמל, שיביאו מייד טכנאי שיסדר את העניין וגם שיאשרו שהאמבולנס שאנחנו מצפים שהוא מחכה בחוץ, שיאשרו שהוא מחכה בחוץ, ויש לו את המכשור שלו, אז שיאשרו את העניין.

נתן: אמרו לי – כן, כן, אל תדאג, אנחנו נסדר את העניין.

נתן: עברו עשר דקות, 15 דקות, שכמובן עד שהמטוס מגיע למקום שלו, נפתחות הדלתות, שאלתי – כבר ביררתם?

נתן: לא לא, תכף, תכף, הדלת האחורית תיפתח, יבואו, נראה.

נתן: אנשים כבר מתחילים לצאת מהמטוס, נפתחה הדלת גם האחורית באיזה שהוא שלב, וכמובן, אין שם אמבולנס.

נתן: זה לא היתה אשמה של אל על, זה היה גם כן טעות מבית-החולים שהם לא שלחו את האמבולנס בזמן.

נתן: וגם לא הזמינו איש טכני.

נתן: ביקשתי שוב ושוב שיביאו איש טכני שיסדר את העניין, יפתרו את העניין, אי-אפשר, אי-אפשר.

נתן: בשלב כלשהו, הזעיקו לי, ביקשתי שיביאו איזה אחראי, הביאו את אחראי התחנה המקומית בצרפת, מטעם אל על, וזה התחיל להתווכח אתי.

נתן: הוא שאל אותי – למה אתם לא מסודרים, למה אין אמבולנס.

נתן: אמרתי – הזמנו אמבולנס, בית-החולים עשה טעות, זה לא העניין.

נתן: אל תכעס עלי, אתה כועס עלי, מה התינוק אשם?

נתן: הוא חייב את המכשור הזה, תביאו חשמל, תביאו טכנאי.

אורי מקלב: זו היתה שאלת חיים ממש.

נתן: שאלה של חיים ומוות ממש.

נתן: הוא לא יכל לחיות בלי התרופה הזאת.

אורי מקלב: והוא בא אליך בטענות.

נתן: הוא בא אלי בטענות.

נתן: באיזה שהוא שלב הוא גם אמר לי, כשהמשכתי להתווכח אתו, הוא אפילו אמר לי – למה אתם מקשים עלי?

נתן: למה אתם מקשים עלי על הבוקר?

נתן: כמה פעמים בזמן הזה הוא גם ביקש ממני לרדת מהמטוס, לפנות את המטוס כי אנחנו מפריעים.

אורי מקלב: מה זאת אומרת לפנות את המטוס?

נתן: לפנות את המטוס, לרדת מהמטוס.

נתן: הכל בסדר, הכל בסדר.

אורי מקלב: הוא ביקש ממך לרדת, להוריד?

נתן: הוא ביקש ממני לרדת.

נתן: הוא אומר – יש פה רופא, הכל יהיה בסדר.

נתן: תרד מהמטוס בינתיים.

אורי מקלב: ומה הרופא?

אורי מקלב: הרופא אמר שזה אפשרי?

נתן: הרופא היה עסוק, הוא אמר שאני מטפל בעניינים האלה, הוא עסוק מול התינוק, הוא חייב להשגיח על התינוק.

אורי מקלב: וזה הכל נעשה בתוך המטוס?

אורי מקלב: איפה הדין ודברים שלך?

נתן: זה במטוס, במושב האחורי, הכי אחורי בסוף המטוס.

נתן: גם אני חייב להגיד שלא היתה שם שום פרטיות, אנשים עברו ויצאו.

נתן: אני לא יודע מה אפשר לעשות בעניין, מה שלא היה אפשר לעשות בעניין.

אורי מקלב: לא, הוויכוח, לא צריך להיות ויכוח, אז לא צריך פרטיות.

נתן: אני מדבר על משך כל הטיסה.

נתן: אבל כשהגענו לשלב הזה, הוא פשוט התווכח אתנו.

נתן: לקצר דבר ארוך, היה לא פחות ולא יותר, שעה של עיכובים.

נתן: שעה, שבמהלכה הבטריות נגמרו, והיה צריך, הייתי צריך לתת כן ידנית את התרופה הזאת.

נתן: הכינו את זה כמה דקות לפני זה, הכינו את זה במזרק קטן, התכוונתי להביא את המזרק הקטן, יש לי אותו, אבל אמרו לי שזה בעיה ביטחונית, מזרק קטן של כמה מיליליטר, אבל שוב, אתה צריך לראות את הפסים של מיליליטר, מיליליטר, ולתת חלק אחד מ- 20 בכזה מיליליטר ידנית, זה לא, זה כמעט ולא מעשי.

נתן: ובאמת הרופא סיפר אחר-כך, כשהיינו כבר בדרך לשדה התעופה, התינוק כן שרד את הדבר הזה, אבל הוא אמר שבאיזה שהוא שלב באמת הוא נתן ידנית, והדופק של התינוק באמת מאוד ירד, זה כמעט גמר אותו שם.

אורי מקלב: לפי דעתי, זה צריך לעבור למישור הפלילי.

אורי מקלב: הסיפור הזה צריך לעבור למישור הפלילי, זה לא שאלה רק צרכנית עכשיו או לא צרכנית.

אורי מקלב: לפי דעתי זה צריך לעבור למישור.

נתן: ההרגשה שלי גם כן פלילית, אני לא בטוח מה החוק בארץ אומר.

נתן: אני הבנתי שאם כמעט הורגים מישהו זה לא אומר הרבה בארץ, צריך להרוג מישהו בפועל.

נתן: זה מה שעורך-דין אמר לי.

נתן: כשיהרגו מישהו בפועל, אז זה יהיה "יותר טוב".

נתן: אבל היינו בצרפת והיינו צריכים יותר לדאוג לחיי התינוק, זה היה הדבר הראשוני שהיה.

נתן: כן היה לנו את הראש לקחת את השמות של האנשים.

אורי מקלב: חזור היה יותר קל?

נתן: חזור התינוק כבר לא היה חי.

אורי מקלב: אנחנו באבלך.

אורי מקלב: מצטערים בצערך.

נתן: נגיע תכף שגם הנסיבות שם לא היו ברורות.

נתן: בכל מקרה, ביקשתי מהאחראי שיזמין אמבולנס, הוא סירב להזמין אמבולנס.

נתן: נציגי אל על הסבירו לי אחר-כך שצריכים לדבר עם הבן-אדם, לדעת איך להתייחס, איך לדבר עם האנשים.

נתן: אמרתי – אין פה עניין של שפת גוף, לא זה דבר מובן.

נתן: אמרו שצריך לראות שפת גוף, זה לא עניין לשפת גוף.

נתן: הוא אמר – לא, אי-אפשר, אי-אפשר, ככה הוא אמר – אי-אפשר.

נתן: אמרתי – תגיד לי שאין פה אמבולנסים בשדה התעופה?

נתן: הוא אמר – לא, אי-אפשר להזמין אמבולנס.

נתן: ביקשתי גם שהקרבניט יבוא, הזעקתי את כל מי שיכולתי, אף אחד לא דיבר, אני חייב להגיד גם כל הזמן הזה, כולם אמרו לי שייראו מה אפשר לעשות.

נתן: אחרי כ- 20 דקות, הלכתי לקדמת המטוס לחפש את הקברניט, אמרתי – מה הוא עושה?

נתן: הוא מדבר עם תל-אביב.

נתן: אמרתי – שלא ידבר עם תל-אביב, שידבר עם שארל דה-גול, שיביאו אמבולנס.

נתן: בינתיים דיברנו גם כן אנחנו בעצמנו, לא קיבלנו שום עזרה כמובן מאל על, יצרנו קשר בעצמנו עם בית-החולים שהם ישלחו את האמבולנס שלהם.

נתן: לא היה לי ברור במשך כל הזמן הזה מה אל על כן יעשו או לא יעשו, רק אמרו לי כל הזמן – העניין בבדיקה, העניין בבדיקה.

נתן: ביקשתי שיביאו טכנאי, הביאו טכנאי שרק ידע לסדר את הכיסאות, הוא לא יכל לסדר את החשמל.

נתן: באותו זמן כבר התחילו לנקות את המטוס עם שואבי אבק, אז יש שם חשמל, כמה מטרים משם, יש חוטים ארוכים.

נתן: אמרתי – תביאו חוט מאריך, לא, אי-אפשר להביא חוט מאריך, אומר לי האחראי, אי-אפשר.

נתן: אמרתי לו, אין, אין, אי-אפשר.

נתן: אמרתי לו – אתה לא תגיד לי שבכל שדה התעופה הזה אין?

נתן: לא, אי-אפשר.

נתן: באיזה שהוא שלב הוא השתכנע, הוא אמר – מה יקרה אם אין?

נתן: אמרתי – קודם תחפש שיש, ואחר כך נראה מה יקרה אם אין.

נתן: אשתי כבר באותו זמן, היא שאלה אותי – הוא הולך פה להיגמר?

נתן: זה, ככה, הבאנו אותו עד לפה ופה הוא הולך למות?

נתן: כל הזמן אמרתי – לא לא לא, זה בסדר, יביאו חשמל עוד בזמן, ואז כשנגמר החשמל, אמרתי – לא יודע, יכול להיות שכן.

נתן: אחד מאנשי הצוות בכלל, הוא כן היה זה שניסה להרגיע אותי, אז איך הוא הרגיע אותי?

נתן: כששאלתי אותו – הזמינו אמבולנס או לא הזמינו אמבולנס?

נתן: הוא אמר – אל תדאג, הכל יהיה מסודר.

נתן: אמרתי – הזמינו או לא הזמינו?

נתן: כנראה שכן, אני מניח שכן, יכול להיות שכן.

נתן: אבל אל תדאג, אני מבין אותך מאה אחוז, אני רוצה קודם כל להבין אותך, יש לי גם ילד חולה בבית, אני יודע מה זה.

נתן: אמרתי לו – אל תספר לי סיפורים, תזמין אמבולנס.

אורי מקלב: אני רק עובר, אני מנסה להיכנס לראש שלך מה עברת ומה, באיזה רגעים של מתח ומה אדם רואה את התינוק שלו, אני פשוט, זה.

נתן: אני חייב להגיד, התחלתי עם דיבורים, ועברתי לבקשות, ולהתחנן, כשזה לא עזר עברתי לצעקות, זה אולי עזר קצת.

נתן: הרופא גם כן אמר לי – אל תחשוב בכלל לרדת מהמטוס, כי הדבר היחיד שמחזיק את אל על כאן, שאם הם לא יעזרו לנו, שאתה מחזיק להם פה את המטוס והם רוצים להתקדם הלאה.

אורי מקלב: השואב אבק.

אורי מקלב: טוב שהם לא שאבו אותו.

נתן: לאחר כשעה, לאחר כשעה, באיזה שהוא שלב, אחרי בערך 3/4 שעה, 50 דקות, הגיע האמבולנס, משדה התעופה, כמובן לא תקשרו להם בכלל מה שצריך, כי אנחנו באמת הסברו לצוות אל על שרופא יש כאן, אחות יש כאן, אנחנו לא צריכים צוות רופאים, הם מבינים יותר טוב מה התינוק צריך, מה שצריך זה מכשיר חשמל כזה, פומפה כזו, שמספקת תרופות, זה דבר לא נדיר ואם אמבולנס אחד אין לו אותו, אולי אמבולנס שני יש אותו, שהם יעבירו לצוות האמבולנס מה אנחנו צריכים שיביאו את זה.

נתן: כמובן הם לא תקשרו ולא כלום, הגיע צוות האמבולנס, לא ידעו בכלל מה שצריך, היו צריכים להסביר להם, לא היה מי שיתרגם בין הרופא שלנו, שדובר אנגלית ועברית, וצוות האמבולנס שידעו רק צרפתית.

נתן: הצוות של אל על, מי שכן דיבר שם צרפתית, לא עזר עם זה.

נתן: למזלי, הבאנו לשם את אחותי שהיא כן דוברת צרפתית והיא עשתה את כל התרגומים.

נתן: וכמובן, לא היה להם את מה שצריך, הם היו צריכים ללכת לברר.

נתן: הם שאלו את השאלה שאנחנו גם כן שאלנו – אז תביאו חוט מאריך, יש פה חשמל.

נתן: אחרי עוד עשר דקות, רבע שעה, זה כבר היה כמעט שעה אחרי הנחיתה, רץ איש צרפתי עם החוט מאריך.

נתן: אני לא יודע עד היום הזה מי הביא, מי אמר לו להביא אותו.

נתן: כשרצו לחבר אותו למכשיר, הם שמו לב שאין להם את המתאם, שזה לא מתאם.

אורי מקלב: אירופאי לישראלי.

נתן: אל על הביאה מתאם שלא התאים, אני הבאתי מתאם מתיק היד שלי, שכן התאים, ובדיוק באותו רגע הגיע האמבולנס של בית-החולים, עם הציוד שלהם, וכבר לא היה צריך.

אורי מקלב: באיזה מצב התינוק הגיע לבית-החולים?

נתן: הוא כנראה אחר-כך נהיה סטבילי, הוא היה סטבילי כשהוא הגיע, כמובן רצו להעביר אותו כמה שיותר מהר, לא ניתן היה לעשות את ההעברה בצורה מסודרת, להעביר את הפרטים, גם לא כולם יודעים, הצוות הרפואי שלנו היתה אמורה להגיע וגם במקרה הזה, הגיע מהבית-חולים, היה מאוד בלגאן בהעברה, הוחלט שמי שהכי קריטי שייסע עם התינוק מאתנו, זה האחות המלווה, ופה עדיין היה עיכוב מסוים, כי היא היתה צריכה לעבור ביקורת דרכונים.

נתן: אז ביקשתי מהאחראי באל על ביקשתי לפחות את זה תעשה לי, תארגן את הביקורת שלה, כי האמבולנס לא יוכל לעבור ביקורת דרכונים אתה, היא צריכה שיבוא איש משטרה ויעשה לה את זה כאן.

נתן: לא, אי-אפשר.

נתן: אז הצרפתים אמרו לנו – כן אפשר.

נתן: שיביא את זה לכאן.

נתן: לא, אי-אפשר.

נתן: בסוף באמת הגיע איש המשטרה ועשה את זה באמת במטוס.

נתן: אני גם לא יודע מי הביא אותו.

נתן: אני חייב להגיד, לאורך כל הזמן, ההתייחסות היתה פשוט, לא יכולתי להבין את זה, לא יכולתי להאמין שקורה כזה דבר.

נתן: אני, המשפחה, זה היה פשוט לא יאומן כי יסופר.

נתן: אני הייתי מצפה כמה דברים גם שההיערכות שלהם תהיה יותר טובה, גם מראש שיהיה להם את ההכנות שצריכים, את מה שצריך.

נתן: גם שיהיה למי שיכול לטפל במקרה חירום, וגם שיהיה נוהל מסוים, צריך אמבולנס.

נתן: צריך מישהו, שידעו לטפל בעניין.

אורי מקלב: זו שערורייה.

אורי מקלב: אני לא חשבתי שאני אתגלגל לסיפור של שערורייה.

אורי מקלב: מה שאתה מספר פה, כשאמרה לי מנהלת הוועדה שיש סיפור עם מישהו עם אל על, לא חשבתי שזה מה שאני אשמע פה.

אורי מקלב: אנחנו דנים כאן בנהלים, בקשיים, באטימות, בחוסר רצון, חשיבה כספית ועוד ועוד דברים כאלה, אבל זה שערורייה.

נתן: שכל אלה גם היו פה.

אורי מקלב: זה כולל, אבל זה נבלע בתוך זה.

אורי מקלב: זה מה שנקרא, זה נבלע, זו שערורייה.

אורי מקלב: הם סיכנו, אני חושב שזה פלילי, זה היה כאן, למה הדבר דומה, שמישהו, גרמו לתינוק שהוא היה בסכנת חיים ונכנס לתוך סכנת חיים, כל ההתנהלות שם זה התנהלות אחרת לגמרי, זה לא התנהלות שאנחנו מדברים כאן עכשיו על קשיים בירוקראטיים כאלו ואחרים.

אורי מקלב: זה רמה אחרת של דברים.

אורי מקלב: זה רמה אחרת של דברים.

אורי מקלב: זה בדיקה אחרת, זה סגנון טיפול אחר.

אורי מקלב: אני לא חושב שזה במסגרת שאנחנו בכלל דנים פה.

אורי מקלב: ואתה לא עושה רושם של בחור או אדם שההתנהלות שלו מכבידה מול אנשים, שאתה אלים או יש לך קושי בתקשורת.

אורי מקלב: אדם אינטליגנט, אדם שנמצא במצב כזה כשהתינוק שלו, אחרי כל המאמצים, שבוע אחרי לידה, יולדת אחרי לידה, כל התהליך עד הטיסה, בתוך הטיסה, והסוף הזה, הסוף הזה, זה פשוט דבר שלא ייאמן.

אורי מקלב: זה לא ייאמן.

אורי מקלב: זה צריך להיות כאן ברמה אחרת של טיפול.

אורי מקלב: אנחנו נחשוב.

נתן: אז אני חייב להגיד.

נתן: יש שתי נקודות נוספות שאני רוצה להתייחס, רק למה שקרה בסופו של דבר, שזה לא היה ברור.

נתן: הוא הגיע בסופו של דבר סטבילי לבית-החולים, אבל אחרי שהוא קיבל את הזעזוע הזה, כמו שאמרנו, אני יודע שהתרופה הזאת, הוא צריך מינון קטן, זה תרופה מסוכנת מאוד, הוא כן קיבל איזה שהוא זעזוע, אחר-כך הגיע, הוא נהיה במצב סטבילי.

נתן: הניתוח עבר בהצלחה, והיתה הידרדרות אחרי הניתוח, שלא מוסברת.

נתן: כמובן, אחרי ניתוח מורכב כזה יכולים לקרות דברים כאלה, אבל הרופא לא הבין למה זה קרה.

נתן: בסופו של דבר.

נתן: אז יש פה, נשארנו עם סימן שאלה.

נתן: זה נקודה אחת.

נתן: נקודה שנייה, זה כן ההידברות שהיתה ביני לאל על אחרי הסיפור הזה, כשלי זה נראה שההתייחסות כן היתה לוקה בחסר עדיין, אני לפני שהגעתי לכאן, לפני שרציתי ללכת לתקשורת, כן לנער אותם כמו שאומרים, רציתי לדבר אתם, לראות אם יש, אם הם סידרו את העניינים.

נתן: אז כשחזרתי לארץ, פנו אלי כבר כשהייתי שם, שמעו שהיה איזה שהוא אירוע, רצו לדבר אתי, כמובן לא יכולתי לדבר אתם, הייתי בחדר טיפול נמרץ, כשחזרתי לארץ דיברתי אתם.

אורי מקלב: אחרי כמה זמן חזרת?

נתן: חזרתי שבוע אחר-כך לארץ.

אורי מקלב: והילד נפטר-?

נתן: הוא נפטר אחרי כמה ימים.

נתן: בסוף השבוע, זה היה יום ראשון, הוא נפטר ביום חמישי.

נתן: אז ביום שני אחר-כך חזרתי לארץ.

נתן: אז דיברתי עם אל על ואמרתי להם את כל הפרטים.

נתן: הם אמרו שלא ידעו את כל הפרטים.

נתן: התפלאתי מאוד שאנשי אל על לא העבירו לעצמם את המידע מה שקרה שם בדיוק.

נתן: אמרו לי שכל הזמן יש פרטים, אנחנו נצטרך לחקור את זה, נבדוק את זה.

נתן: עברו כמה ימים, עוד יום, עוד יום, שבוע, אני אמרתי להם – אתם צריכים לסדר את העניינים שלכם, שזה לא יחזור.

נתן: את התינוק הבא, אתם תמיתו אותו בתוך המטוס.

נתן: וכן, בודקים את העניין.

נתן: יצרתי עוד פעם קשר עם אל על, אמרתי – עבר כבר הרבה זמן, מה קורה אתכם?

נתן: כן, אנחנו בודקים.

נתן: אמרתי – איך אתם בודקים, שאתם לא פניתם אלי, אישרתם לי את כל הפרטים אפילו.

נתן: אתם יודעים שאתם לא יודעים את כל הפרטים, אז איזה בדיקה אתם עושים, בדיקה עמוקה, עם המנכ"ל ועם כל מה שאתם אומרים שאתם עושים, שעוד לא דיברו אתי?

נתן: אז הסכימו שיבואו לדבר אתי.

אורי מקלב: אתה ביקשת שיבואו לדבר אתך?

נתן: כן.

נתן: או שאני אספר להם, שאני אפרט להם.

אורי מקלב: הבנו.

אורי מקלב: הבנו.

אורי מקלב: מציפים את האבסורד.

נתן: אז אכן באו אלי לעבודה, איפה שאני עובד, הפסקתי לכמה שעות, אני חייב להגיד, מקום העבודה שלי, יותר מאל על, נתנו לי חדר ישיבות לכמה שעות, שאני אדבר אתם.

נתן: ואמרתי להם את כל הפרטים, כל מה שהיה.

נתן: זה היה מובן מתוך השיחה שמי שאחראי מטעם הביטחון, היתה שם מישהי, אני לא זוכר בדיוק מה התפקיד שלה.

אורי מקלב: אני לא יודע מי היה, אבל בטח עורכת-דין היתה.

אורי מקלב: מן הסתם.

מירי אילדיס: אני הייתי, סליחה, ואנחנו לא באנו עם עורך-דין, אנחנו גם לא קיבלנו פנייה, אנחנו הגענו ממש כדי לשמוע אותו כי היה לו עוד דברים להוסיף.

מירי אילדיס: אני חייבת רק לציין.

אורי מקלב: אני אתן לכם לדבר.

אורי מקלב: אני אתן לכם לדבר את כל הזמן.

נתן: גם ראש אגף בטיחות ואיכות היה שם.

נתן: הוא היה אחראי על הבדיקה.

נתן: הייתי מצפה שהוא ידע את הפרטים העיקריים לפחות, כשהוא מגיע לדבר אתי, זה היה נראה שהוא לא יודע את הפרטים, או שהוא לפחות מבולבל, וחלק מהם, עד הסוף, התפלאתי מאוד.

נתן: אחרי זה עבר עוד שבוע, עוד כמה ימים, וסיכמנו שאני, אני אמרתי להם שאני רוצה לדעת באמת את הפרטים, מה יכולים לעשות כדי שדברים כאלה לא יחזרו על עצמם, מה יכולים לשנות.

נתן: אז כמה פעמים כבר אמרו לי שהעניין בבדיקה, אנחנו עושים בדיקות, אנחנו בודקים.

נתן: יכול להיות שזה נכון, יכול להיות שלא, אני בספק.

נתן: אבל עושים את הבדיקות האלה, כמובן אמרו שרוצים קצת להקל עלי, בשביל קצת, קצת למתן או משהו כזה, את הרגשות, אז רצו לפצות אותי בהחזר מסוים, לפחות על הכרטיסים.

אורי מקלב: 400 שקל?

נתן: לפחות את הכרטיסים של האינקובאטור ועל המקומות האלה, שזה יוצא אולי רבע מהעלות של הטיסה, בשבילי, ואני חשבתי שזה מגוחך, מגוחך לגמרי.

נתן: אני לא צריך להגיד שהיינו יודעים רק רבע מהדברים האלה, לא היינו טסים, היינו מנתחים אותו אצל רופא שלא עשה את זה אף פעם בארץ, אם היינו יודעים שאלה הסכנות שהוא יעבור.

נתן: הגעתי לכאן כי בינתיים אני לא משוכנע שאל על באמת בודקת את הנושא כמו שצריך.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שאתה התלבטת אם להגיע לפה ואנחנו קודם כל מעריכים שבאת, ואני חושב שהדבר הזה, למעשה, איך שלא יהיה, גם אם יש תשובות, זה צריך לקבל חשיפה ציבורית.

אורי מקלב: לא טוב, אנחנו מכירים את אל על ואת החברות האלה, בפנים אחרות, הרבה יותר יפות.

אורי מקלב: אבל גם צריך, הדברים האלה נעשו, אני חושב שזו חובתנו האזרחית לעשות את הדברים האלה, להציף את הדברים האלה, כדי שמה שהיה, אנחנו לא יכולים להחזיר, אבל אנחנו מאוד מאוד צריכים, לפי דעתי יש כאן גם היבטים הרבה יותר, גם על מה שהיה, זה לא יכול לעבור ככה.

אורי מקלב: לפי דעתי, זה לא, אנחנו גם לא, אני לא חושב שנוכל להעביר את זה גם אחרי התשובות, אני לא חושב שנוכל להעביר את זה, רק בבדיקה פנימית.

אורי מקלב: לפי דעתי, צריכה להיות כאן בדיקה הרבה יותר מעמיקה של רשויות מוסמכות.

אורי מקלב: אי-אפשר לזה שעשה לבדוק את עצמו, אבל אני אביא את הדברים האלה יותר אחרי התשובות של אל על.

אורי מקלב: קודם כל, אם תרצה להוסיף אחר-כך, אנחנו מאוד מודים ומאוד מעריכים.

אורי מקלב: אנחנו משתתפים בצערך.

אורי מקלב: אנחנו כל פעם יותר ויותר שומעים.

אורי מקלב: חשבנו שזה כבר הסוף, ואנחנו רואים שיש דברים עוד יותר קשים, זו כבר לא שאלה של אי-נעימות וזה רק לא רגשות, שזה דברים יקרים מאוד ואלבומים יקרים ופגיעה כזו או אחרת, אנחנו טוענים כבר, זו כבר שאלה של נפשות, זו כבר שאלה של חיי אדם ממש, שהיו בסכנה ונכנסו לסכנה.

אורי מקלב: זה רמה אחרת.

אורי מקלב: איך אומרים אצלנו?

אורי מקלב: השם נתן, השם לקח.

אורי מקלב: תמצאו את הניחומים.

אורי מקלב: אנחנו נעשה את הכל, כל מה שאנחנו יכולים, כדי לראות, לפתור את הבעיות האלה ואני יודע שהיום אתה בא לא רק בשבילך, אתה בא, קודם כל זה כואב, אבל גם לתרום לכך שהדברים האלה לא יישנו ולא יחזרו.

אורי מקלב: ישראל אבן זהב, אנחנו צריכים קצת לקצר.

אורי מקלב: ממש קצר.

ישראל אבן זהב: אחרי מה ששמעתי פה, הסיפור שלי באמת, לא מעניין.

ישראל אבן זהב: אנחנו יצאנו לטיול למזרח הרחוק בהונג קונג, מאוסטרליה וניו-זילנד.

ישראל אבן זהב: והטיסות לא היו מכורטסות על-ידינו אלא על-ידי חברת נסיעות וחלק מהטיסות, עד הונג-קונג, זה היה עם אל על, הלוך וחזור.

ישראל אבן זהב: מה שקרה לנו, זאת אומרת, טיסת אל על, לפני הטיסה התקשרו.

אורי מקלב: 'קרה לנו' זה למי?

ישראל אבן זהב: לי ולאשתי.

ישראל אבן זהב: אשתי מתניידת בכיסא גלגלים בחו"ל, אני גם נכה בעצמי, ואני עוסק גם בנגישות, בשעות הפנאי, So called, שזה 24 שעות ביממה.

קריאה: בהתנדבות, תציין.

ישראל אבן זהב: בהתנדבות.

ישראל אבן זהב: מה שקרה, לפני הטיסה התקשרו אלי מאל על ושאלו מה הצרכים, הסברתי להם שהיא לא צריכה במטוס שום דבר, לא את הכיסא המיוחד, היא מגיעה לפתח המטוס עם הכיסא שלה, מה שאנחנו מבקשים, כשהיא יוצאת מהמטוס בסוף הטיסה, לקבל את הכיסא בפתח המטוס.

ישראל אבן זהב: קיבלנו כרטוס של הכרטיסים מהארץ, הלוך חזור באל על, ובאמת כשטסנו להונג-קונג, הכל הלך חלק, המשך טיסות עם החברות הזרות שהיו בקוונטס היה מעולה, בניגוד לטיסות שאנחנו רגילים באל על, ליחס, והסיפור שלי מתחיל בחזרה.

ישראל אבן זהב: הגענו להונג-קונג בחזרה, אחרי הרבה טיסות באוסטרליה ובניו-זילנד.

ישראל אבן זהב: הגענו לבידוק הביטחוני של אל על, שעבר ממש בלי תקלות והגענו לכרטוס.

ישראל אבן זהב: ועל הכרטיסים היה כתוב שאנחנו צריכים עזרה בשדה התעופה, משום שזה שדה גדול ואני גם ביקשתי עזרה שם בשדה התעופה, שיובילו אותי עם כיסא גלגלים לעמדה.

ישראל אבן זהב: הפקידה שם אמרה שנמתין בצד ויגיעו לקחת אותנו.

ישראל אבן זהב: הגענו לפני השעה שתיים והעלייה למטוס היתה אמורה להתחיל בשלוש וחצי, זאת אומרת היה לנו זמן של שעה וחצי.

ישראל אבן זהב: אמרתי – בסדר, איפה נחכה?

ישראל אבן זהב: אין מקום לשבת, ליד הבידוק, אין מקום לאכול, לא אכלנו מהבוקר, אמרתי לה – מתי זה יקרה?

ישראל אבן זהב: אז היא אומרת – יבואו בשלוש ורבע לקחת אתכם.

ישראל אבן זהב: זאת אומרת, עוד בערך שעה וחצי.

ישראל אבן זהב: אמרתי – מה עד אז?

ישראל אבן זהב: תחכו.

ישראל אבן זהב: מה זה תחכו?

ישראל אבן זהב: התיישבתי על המסוע, אין מקום אחר לשבת.

ישראל אבן זהב: ואז אמרתי לה – את יודעת מה?

ישראל אבן זהב: אני מוותר על העזרה שלכם.

ישראל אבן זהב: תני לי את הכרטיסים, כי בלי זה אני לא יכול לעבור את הביקורת דרכונים ונמשיך הלאה.

אורי מקלב: אתה לא יכול להיכנס לתוך שדה התעופה.

ישראל אבן זהב: לא יכול להיכנס.

ישראל אבן זהב: לא, אתם לא מקבלים.

ישראל אבן זהב: כתוב שאתם צריכים עזרה, אז תחכו לעזרה.

ישראל אבן זהב: בקיצור, קשרו לנו את הידיים ואת הרגליים.

ישראל אבן זהב: התחלתי להתווכח אתה.

ישראל אבן זהב: אז היא התחילה לדבר בסינית עם מישהי שם, זו היתה פקידה של אל על, פקידה סינית במקום.

ישראל אבן זהב: עם תג של אל על.

ישראל אבן זהב: באה הבוסית שלה, לוקחת את שני כרטיסי העלייה למטוס ומתחילה לטייל עם זה בשדה, לא נותנת לנו אותם.

ישראל אבן זהב: אנחנו אומרים – מה עם אלה שיבואו?

ישראל אבן זהב: יבואו ברבע לשלוש.

ישראל אבן זהב: כבר הקדימו לנו חצי שעה.

ישראל אבן זהב: אמרתי – אני לא רוצה, תני לי את הכרטיסים.

ישראל אבן זהב: לא רוצה להיות בן ערובה אצלכם.

ישראל אבן זהב: בקיצור ולעניין, בשעה שתיים וחצי, הגיעו שתי נשים עם כיסאות גלגלים, הם ידעו מראש שאנחנו צריכים רק כיסא אחד, לקח להם חצי שעה להביא אותנו עד אזור האוכל, ששם אמרתי – תעצרו, אנחנו לא רוצים יותר את העזרה, אנחנו רוצים לאכול משהו, לא אכלנו מהבוקר.

ישראל אבן זהב: אז היא אמרה – בסדר, אני אחזור אחר-כך לקחת אתכם.

ישראל אבן זהב: המרחק הוא אמנם כבר היה קצר מאזור האוכל לשדה, לא היה איכפת לי.

אורי מקלב: זה אנשים של אל על או אנשים של שדה-התעופה?

אורי מקלב: אלה אנשים של שדה התעופה, נכון?

ישראל אבן זהב: כן, אבל אני עובד מול אל על, לא מול שדה-התעופה.

אורי מקלב: כן, כן, ברור.

ישראל אבן זהב: OK.

ישראל אבן זהב: אז הגענו לשדה, אמרתי אני לא צריך יותר עזרה, הגענו עליה למטוס, קיבלנו מושבים באמצע המטוס, לא קרוב לא לכניסה, לא ליציאה, עוד פעם, שאלו אם צריך עזרה עם El-chair, שהם ידעו מראש את התשובה שלא צריך, אבל שאלו, אמרנו לא, אין צורך.

אורי מקלב: קיבלתם כרטוס כאן בארץ, אתה אומר.

ישראל אבן זהב: עשינו את הכרטוס פה בארץ.

אורי מקלב: כולל מקומות המושבים?

ישראל אבן זהב: כולל מקומות המושבים.

אורי מקלב: אתם לא הייתם מודעים שהמושבים האלה הם לא מתאימים לכם?

ישראל אבן זהב: לא. אני לא ידעתי.

ישראל אבן זהב: בטיסה לשם היה מושב נהדר, היתה ידית, מאחז יד או ידית מתרוממת, יכולתי לצאת ולהיכנס בקלות על כיסא.

ישראל אבן זהב: כשהגענו להונג-קונג – שום דבר.

אורי מקלב: כשחזרתם מהונג-קונג.

ישראל אבן זהב: כשחזרנו מהונג-קונג, היה מושב רגיל, לא מושב עם ידית מתרוממת.

ישראל אבן זהב: פשוט היה קשה מאוד לצאת ולהיכנס, זו טיסה של עשר שעות מהונג-קונג לארץ.

ישראל אבן זהב: אני רוצה לציין שכל הטיסות בפנים, של חברת קטאי וקוונטאס, לא שאלו אותנו אם אנחנו צריכים עזרה, הם נתנו את העזרה, נתנו מקומות לנכים, בלי לשאול שום דבר.

ישראל אבן זהב: להפך, באחת הטיסות נתנו לנו לשבת די קדימה למטוס ואמרו לאשתי – אם את צריכה לשירותים, תעברי דרך מחלקה ראשונה.

ישראל אבן זהב: באל על לא נותנים, סוגרים את הווילון ותלכו לאחורי המטוס, לא מעניין אותם שום דבר.

ישראל אבן זהב: מילא אם היו מושיבים קרוב לשירותים, אבל מושיבים באמצע המטוס, וזהו.

ישראל אבן זהב: לך תסתדר.

ישראל אבן זהב: לעומת זה, השירות קרקע פה בארץ, אין תלונות, היה מצוין.

ישראל אבן זהב: היה נחמד.

אורי מקלב: שמחה, ממש משפט אחד.

שמחה בניטה: צר לי שאני אומרת משפט אחד, אבל זה לא כך.

שמחה בניטה: אני נוסעת מדי שנה, אנחנו קבוצה שכולנו מונשמים, כלומר בלילה אנחנו מונשמים, זה טיסות לארצות-הברית, אנחנו מתחברים למכונות הנשמה ואל על, יש להם כלל, קודם כל, הם לא מוכנים נכים ממש מונשמים, לקבל.

שמחה בניטה: המקומות של השקעים שמסדרים, זה בסוף המטוס.

שמחה בניטה: תחשוב שאני, אישה בגודל שלי, צריכים לסחוב אותי עד סוף המטוס, כדי שיסכימו לסדר לי את הכבל, את השקע, שאני אוכל לנשום במהלך הטיסה, בלילה.

אורי מקלב: למה את צריכה?

שמחה בניטה: כי בלילה, אני חייבת מכונה ובלחץ של המטוס.

אורי מקלב: למה בסוף?

שמחה בניטה: יש להם שקעים.

שמחה בניטה: כבר רצינו לקנות Business class אמרנו ב- Business class יש את הלפטופ, הלא להם מחברים את החשמל, לא יכול להיות שאין להם למכונות שלו, זה אותו ואט.

שמחה בניטה: לא, אתם לא יכולים לקנות ב- Business class.

שמחה בניטה: כלומר, שגם אם אתה רוצה Business class, הם לא מוכנים.

אורי מקלב: למה לא מוכנים Business class?

שמחה בניטה: הם לא מוכנים, למה, כי אתה צריך, הם לא רוצים שהמטפלת תסתובב, כי המטפלת צריכה לבוא, לראות אם הכל בסדר, אם אני ישנה, אם המכונה בסדר.

שמחה בניטה: הם לא מוכנים לקבל ל- Business class, כי מה, ייראו נכים?

אורי מקלב: זה את אמרת.

שמחה בניטה: אני אומרת לך.

שמחה בניטה: כי שנה שעברה, נסעתי עם אייר-פראנס, ישבתי ב- Business class, נתנו לנו כרטיס מוזל, לי ולמטפלת, ב- 6,000 דולר, כל אחת 3,000 דולר, יש לנו נכה מונשם, שהם נוסעים שלושה מונשמים נכים עם ניוון שרירים אל על לא מוכנה לקבל נכים כאלה בלי ליווי רופא.

שמחה בניטה: כמו שהוא אומר, ליווי רופא זה עולה כסף.

שמחה בניטה: בבריטיש איירווייס, קיבלו את כולם, הם נוסעים למיאמי.

שמחה בניטה: כלומר, כשאתה רואה חברות זרות מתייחסים לנכים ומסכימים ובאים לקראת יותר מחברה שהיא ישראלית, שהיא שלנו, שזה הבית שלנו.

שמחה בניטה: מהבחינה הזאת, היחס לנכים ואתה מתחנן ואתה מסביר ואתה מביא טכנאי והם רוצים טכנאים של המכונות נשימה לראות מה זה ואיך זה ואפילו אם אתה אומר שאתה תביא בטרייה, אז הם לא מוכנים לקבל את הבטרייה.

שמחה בניטה: כי אתה יכול להכניס במטוס, באייר-פראנס הבאתי גיבוי של בטרייה ושם הם הסכימו לקבל.

שמחה בניטה: כלומר, אני אומרת לך שהנכים שלנו, שמונשמים, אל על פשוט דוחה על הסף.

שמחה בניטה: לא נותן הטבות, לא מוכן לבוא לקראת.

שמחה בניטה: ובעיקר כשהנכים מוכנים לשלם את ה- Business class, כי הכיסאות יותר נוחים.

שמחה בניטה: לא רק זה, המקום של הכרטיסים, הם נותנים לך באמצע, כמו שהוא אומר, נכה לא יכול, נכה על כיסא גלגלים לא יכול להגיע לשירותים.

שמחה בניטה: במקום לתת קדימה, באמת עם ידית מתרוממת.

שמחה בניטה: אנחנו אומרים, תמיד אנחנו מודעים שאנחנו נכים, בסוף אתה מוצא שכל הנכים, קבוצה של נכים נסעה בשנה שעברה, ונותנים באמצע המטוס.

אורי מקלב: אני רואה שיש לנו הרבה עבודה בעניין.

אורי מקלב: זה מההתחלה, מההתחלה.

אורי מקלב: הבעיה הזאת היא מההתחלה.

שמחה בניטה: אני אומרת לך, נסענו 20 חבר'ה לטיסה לשווייץ, בשנה שעברה, ואתה צריך לראות – כולם באמצע המטוס.

שמחה בניטה: אתה יודע מה זה לסחוב נכה נכה מהעגלה שלו, לאמצע המטוס?

שמחה בניטה: אין שום רגישות, שום חמלה.

אורי מקלב: שמחה, אם זה היה מתחיל מההתחלה ברצון, בנכונות, לא היה קורה מה שקרה ששמענו.

שמחה בניטה: נכון, וצריך לנער אותם.

שמחה בניטה: לא רק זה, יש עוד דבר ממש חשוב.

שמחה בניטה: אם נכה הוא ערבי, הם לקחו לו את הכרית ישיבה, שאנחנו יושבים, נגד פצעי לחץ, והוא נכה תאונת דרכים, הוא לא מרגיש מפה.

שמחה בניטה: לקחו לו את הכרית ישיבה, וחתכו אותה לראות מה יש בפנים.

שמחה בניטה: הוא הגיע לספרד והוא ישב על כרית, הוא חזר עם פצעי לחץ כי אמרתי לך שהוא לא מרגיש, ישר לבית-חולים, חודש הוא היה בבית-החולים כדי לעשות לו ניתוחים על פצעי לחץ.

שמחה בניטה: אני אומרת לך, לקחו לו כבודה, כמו שנאמר כאן, משהו שהוא קנה בספרד, לקחו לו את זה לבדיקה, עד היום הוא לא קיבל.

שמחה בניטה: אני כתבתי להם.

שמחה בניטה: גם כתבת להם, הם לא עונים, הם מאשימים אחד את השני – זה שדה התעופה, זה החברה הזאת.

אורי מקלב: מתי זה היה?

שמחה בניטה: בשנה שעברה, כשהוא נסע לספרד ולברצלונה ומאז, הוא החליט השנה הוא נוסע עם חברה זרה.

שמחה בניטה: לומדים, הנכים לומדים שבסוף חברות זרות משרתים אותם ונותנים להם יחס יותר הוגן.

אורי מקלב: אנחנו כבר רוצים לשמוע את התשובות, אבל אתם רוצים עוד, אז ממש בקצרה.

מיכל שיק הרטוב: האמת היא, אני אנסה לגעת יותר בפרקטיות ובאיך אנחנו מגיעים לפיתרונות כאן.

מיכל שיק הרטוב: אני יועצת משפטית של עמותת נגישות ישראל.

מיכל שיק הרטוב: אני חייבת להגיד שבמסגרת עבודתי אני שומעת הרבה מאוד סיפורים ועדיין מאוד קשה להיות פה ולשמוע את הסיפורים, איך אנשים במצוקות הכי הכי גדולות וקשות שלהם, צריכים להתמודד מול מערכת כל-כך מסואבת וכל-כך הרבה קשיים ואטימות בדרך.

מיכל שיק הרטוב: אנחנו, ממש בקצרה, קיבלנו מספר פניות, אנשים עם כיסאות גלגלים שמתניידים בכיסאות גלגלים, כשהם מגיעים לטרמינל, באופן עקרוני בחו"ל, לפי מיטב ידיעתי, כבר בחנייה מתחילים לעזור.

מיכל שיק הרטוב: זאת אומרת, אם אדם עם כיסא גלגלים מגיע בלי עוד מסייע, בעצם, נתקע כבר בחנייה.

מיכל שיק הרטוב: בעצם, העזרה מתחילה אחרי, ויתקנו אותי פה אנשי אל על אם אני טועה, אחרי הבידוק הביטחוני.

מיכל שיק הרטוב: מעבר לזה, קיבלנו עוד תלונות לגבי העלייה למטוס.

אורי מקלב: עד הצ'ק-אין בכלל לא, מהצ'ק-אין ואילך, זה מתחיל.

ישראל אבן זהב: רק מהצ'ק-אין.

אורי מקלב: אחרי הבידוק.

אורי מקלב: זה מה שהיה, לפני זה עוד לא שום דבר, רק אחרי הבידוק, הוא מתחיל.

יהודה גילאי: אם הוא בא לדלפק של חברת התעופה, הוא מקבל.

אורי מקלב: אבל זה אחרי הצ'ק-אין.

יהודה גילאי: לא משנה.

יהודה גילאי: הוא יכול לבוא לדלפק של חברת התעופה ואז הם לוקחים אותו, יש להם צוות.

יצחק הנאו: זה לא רשום באף מקום, אפילו לא באתר של אל על.

יצחק הנאו: הדבר הזה לא ידוע לאף אחד, זה לא רשום, לא באתר של אל על.

יצחק הנאו: הדבר הראשון שאתה יודע, זה שיש את הדלפקים המיוחדים בצ'ק-אין, שאתה יכול לא לעמוד בתור לבידוק.

יצחק הנאו: אף אחד לא יודע מזה.

מיכל שיק הרטוב: באמת נאמר פה, יש צוות שאמור לבוא ולסייע לעלות למטוס עצמו.

מיכל שיק הרטוב: הצוות הזה הרבה פעמים מאחר.

מיכל שיק הרטוב: אנשים עם מוגבלות צריכים להיות הראשונים שנכנסים, זה מכניס הרבה ללחצים כשהם מגיעים בדיוק בדקה האחרונה.

מיכל שיק הרטוב: אדם על כיסא גלגלים, כדי לשבת על מושב במטוס, צריך לעבור על כיסא מעבר.

מיכל שיק הרטוב: הכיסאות האלו במצב ירוד, מבחינה תחזוקתית, לא נותנים הרבה ביטחון.

מיכל שיק הרטוב: אין כתוביות, אין כתוביות.

מיכל שיק הרטוב: אני יודעת שבסרטי החירום האלה, אין כתוביות בעצם לאנשים עם מוגבלות בשמיעה.

מיכל שיק הרטוב: בכל מקרה, ברמה הפרקטית.

אורי מקלב: לא מחויבים, כנראה, וגם את זה צריך לשנות.

מיכל שיק הרטוב: לא מחויבים, אבל עדיין.

מיכל שיק הרטוב: במדינות האיחוד האירופי ובארצות-הברית, בכל חברות התעופה הזרות, יש תקנות נגישות שירות לנוסע עם מוגבלות, זאת אומרת זה קיים, לא המציאו את זה, זה קיים.

מיכל שיק הרטוב: יש, אני רואה שיושבת פה נציגה.

אורי מקלב: היית כשיצחק סיפר?

מיכל שיק הרטוב: לא, אני מתנצלת, הגעתי קצת באיחור.

אורי מקלב: הוא סיפר מה קרה, איזה הפתעה היתה לו בצרפת, כשהוא בא עם הבן שלו, הנכה.

מיכל שיק הרטוב: הפתעה לטובה, אני מבינה.

אורי מקלב: טובה מאוד.

אורי מקלב: זה היה באמת משהו שאפשר ללמוד ממנו.

אורי מקלב: אנחנו אור מהגויים.

מיכל שיק הרטוב: באופן עקרוני, יושבת פה נציגת משרד התחבורה, יש תקנות, תקנות התחבורה, שצריכות להתעדכן.

אורי מקלב: על החלק הזה אנחנו נרצה לשמוע, את צודקת.

אורי מקלב: זה לא ברור ונשמע בדיוק.

מיכל שיק הרטוב: לרמה הפרקטית שחברות התעופה פה ואני קוראת, לאו דווקא, גם לאל על, באמת לשפר את הנושא של השירות כי כל מה ששמענו כאן, כל המצוקות, זה נושא של שירות, הדרכות של עובדים, נהלים.

אורי מקלב: מההתחלה, זה לכל האורך.

מיכל שיק הרטוב: וגם לקדם את זה ברמה החקיקתית.

אורי מקלב: אני לא חושב שזה חריגות.

אורי מקלב: לצערי, אני מתרשם שזה לא חריגות.

אורי מקלב: לפי דעתי זה לא שאלה של חריגות בשירות, זה מההתחלה משהו שלוקה בחסר באופן מובנה.

שרון מידן: כבוד היושב-ראש, הבעיה היא שכאשר כבר צצות בעיות, אין אפילו מוקד שניתן לפנות אליו, אין כתובת.

ישראל אבן זהב: אין מוקד טלפוני.

קריאה: אתה כותב להם, הם לא עונים.

קארין אלהרר: ממש בקצרה, אני רוצה לספר סיפור שהגיע לקליניקה, רק כדי קצת להוריד את הזרקור מאל על לשנייה אחת, ודווקא להתייחס לחברות התעופה הזרות, שמפעילות שירותי צ'ארטר לישראל ומישראל, כי לא ברור מי אחראי עליהן.

קארין אלהרר: הגיעה אלינו פנייה של מישהי שמשתמשת בכיסא גלגלים, שכרטסה את הכרטיס והכל הופיע והחברה ידעה וכולם ידעו.

קארין אלהרר: היא הגיעה לשדה התעופה, הגיעה בעצם למטוס ולא היה את הכיסא המיוחד הזה בעצם שמעביר אותה.

קארין אלהרר: לא היה אותו, היא נאלצה, זאת אומרת היא הגיעה.

אורי מקלב: מה זה הכיסא?

אורי מקלב: הכיסא הזה לוקח?

קארין אלהרר: כיסא הגלגלים מגיע עד הכניסה למטוס ואז יש בעצם את המעברים הצרים, יש כיסא מיוחד שנועד בעצם למעבר, מהכניסה למטוס עד המקום שהיא צריכה לשבת בו.

אורי מקלב: וכשצריכים לגשת לשירותים, אז על הכיסא הזה?

קארין אלהרר: אמורים לעזור.

ישראל אבן זהב: הדייל מוביל אותו למושב.

אורי מקלב: עם הכיסא הזה?

ישראל אבן זהב: עם הכיסא, שהוא קיבל על המטוס, לזמן הטיסה.

מיכל שיק הרטוב: יש בכל מטוס.

קריאה: מעולם לא ראיתי.

שמחה בניטה: אני גם לא ראיתי, בחיים לא.

ישראל אבן זהב: באל על יש.

אורי מקלב: אם מודיעים.

קריאה: יש לנו בכל מטוס.

שמחה בניטה: אני נוסעת לחו"ל פעמיים בשנה.

שמחה בניטה: בחיים לא.

קארין אלהרר: בכל מקרה, אמור להיות כזה כיסא, לא היה כזה כיסא.

קארין אלהרר: מה שאומר שהיא נאלצה לזחול בעצם, מהכניסה למטוס, עד הכיסא שלה.

קארין אלהרר: פנו כשראו שאין כיסא בחברת הצ'ארטר הזו, פנו בעצם למי שאחראי בשדה התעופה עצמו, כי גם להם אמורים להיות כיסאות כאלה.

קארין אלהרר: לא היו כיסאות לאף אחד.

קארין אלהרר: זאת אומרת, ניסו להביא מהשדה למטוס, לא היו.

קארין אלהרר: אז לא היתה ברירה והיא נאלצה לזחול עד הכיסא שלה, ואז כמובן שגם כשהיא חזרה, שזה היה משהו כמו שבועיים אחרי, לא דאגו לזה.

קארין אלהרר: זאת אומרת, עוד פעם, לא היה בחברת הצ'ארטר, לא היה בשדה התעופה, היא שוב נאלצה לעשות את אותו דבר, לזחול עד היציאה מהמטוס.

קארין אלהרר: כשפנינו וניסינו לברר מי אחראי על זה בעצם, כי לפי התקנות אחראית על זה חברת התעופה הזרה, זה מה שכתוב בתקנות.

קארין אלהרר: היא אחראית לזה שיהיו כיסאות מיוחדים.

קארין אלהרר: למה אין אקסטרה בשדה, לא יודעת.

קארין אלהרר: אבל התקנות אומרות שמי שאחראי על זה, זה החברה הזרה.

קארין אלהרר: מה עושים עם אותן חברות זרות, עם אותן חברות צ'ארטר?

קארין אלהרר: מי נותן להן רישיון בעצם לנחות פה ולטוס מפה?

קארין אלהרר: למה לא בודקים?

קארין אלהרר: אני לא יודעת אם החוק בגרמניה או במקום אחר, מחייב אותם שיהיו כיסאות מיוחדים.

אורי מקלב: את מדברת על הכיסאות בתוך המטוס?

אורי מקלב: את מציפה כאן נקודה שחברות זרות, נסכם את זה, נצמצם את זה, חברות זרות שנותנות שירותים כאן בישראל, האם יש מישהו, גורם מפקח, ואחראי, שהם בבדיקה שיש להם את הכיסאות.

קארין אלהרר: אז מה עושים עם הצ'ארטר?

קארין אלהרר: מי אחראי על זה, כשהם מקבלים רישיון.

אורי מקלב: האם זה מובנה, כמו שאנחנו מבינים שהם לא נותנים שירותים אחרים, לא היו נותנים להם רישיון לטוס ולהטיס מפה, ואותו דבר, השאלה אם הצרכים, לבעלי צרכים מיוחדים, גם מובנה, קודם כל, אם זה קיים בתוך התקנות ואם זה קיים, מי מפקח על זה.

קארין אלהרר: זה לא קיים בתקנות ואף אחד לא מפקח.

אסף ויניגר: זה לא ברור.

אסף ויניגר: התקנות מתייחסות למפעיל, כאשר לא ברור מיהו המפעיל, האם זה מפעיל שהוא מפעיל ישראלי או מפעיל שהוא חברה.

אסף ויניגר: זה מפנה לחוק רישוי התעופה, ששם חוק שירותי תעופה, מתאר בעלים של מטוס, הוא לא מתייחס לחברה ישראלית.

יהודה גילאי: בהגדרה, חוק רישוי שירותי התעופה, אך ורק.

אורי מקלב: אז מה קורה עם מטוסים שנותנים שירותים?

יהודה גילאי: מדינת ישראל לא אוכפת.

קארין אלהרר: אבל היא נותנת רישיון לאותן חברות לנחות פה.

אורי מקלב: הם אומרים שלא קיים, צריך לבדוק את זה.

קארין אלהרר: זה הגיע ליועץ המשפטי של משרד התחבורה.

אורי מקלב: יש משהו שאנחנו כן בודקים לחברות שנותנות כאן שירותים?

אורי מקלב: יש דברים שאנחנו דורשים לעמוד באיזה תקנים מסוימים, בדרישות כלשהן?

אורי מקלב: יש דברים שאנחנו דורשים מהם?

אורי מקלב: או שאנחנו כל חברה שיכולה, מה שבתוך המטוס – זה לא מעניין אותנו?

אורי מקלב: או אני אשאל שאלה אחרת, יכול להיות שהבדיקה והפיקוח צריך להיות במשרד התחבורה, לחברות הצ'ארטר.

אורי מקלב: חברות הצ'ארטר שמוכרים פה כרטיסים, מה שהם היום מוכרים, כרטיסי טיסה, הם חלק שאני יכול אולי לחייב אותם, שהם ייתנו, צריך לתת שירות לנכה.

אורי מקלב: השירות לנכה זה גם בתוך המטוס.

אורי מקלב: הם צריכים לדאוג.

אורי מקלב: טוב, אנחנו תכף נגיע לזה.

אורי מקלב: רבותיי, אל על, בבקשה.

אורי מקלב: מי מכם רוצה?

אורי מקלב: בבקשה.

רוני סטבקובסקי: אני אפתח.

רוני סטבקובסקי: אני מהמחלקה המשפטית של אל על, אני אפתח ואחר-כך נתייחס עוד לשאלות שהועלו כאן.

רוני סטבקובסקי: ראשית, אני רוצה לציין שהפניות שנמצאות כאן והוגשו לוועדה, הן פניות שמהוות כפחות מחצי אחוז מסך הפניות שנעשות לאל על ואני מציינת את זה בשביל להראות שאנחנו נתקלים במספר מאוד מאוד בודד של תלונות לגבי השירות והיחס שלנו לנוסעים בעלי צרכים מיוחדים ואנחנו גם מטפלים בכל תלונה, וכאן מנהלת יחסי הלקוחות תתייחס לזה, בתשומת לב רבה ביותר ולכל תלונה שנעשית אנחנו בודקים אותה ואנחנו נותנים לה את כל כובד המשקל בשביל להפיק לקחים להבא.

רוני סטבקובסקי: קצת אני רוצה לחזור אחורה וכן לציין וגם אנחנו העברנו את זה בהתייחסות שלנו לכנסת וגם בתשובות שאנחנו עונים לאנשים ואנחנו באמת רוצים שהציבור ידע שאנחנו רואים לנגד עינינו את הרצון שלנו שכל האנשים בעלי הצרכים המיוחדים ירגישו שהם שווים והם לא מקבלים איזה שהוא יחס נחות מכל שירות אחר שהנוסע שלנו מקבל.

רוני סטבקובסקי: אנחנו רוצים להטיס כל נוסע, בין אם הוא נוסע בעל מוגבלות ובין אם הוא נוסע רגיל.

רוני סטבקובסקי: אנחנו עושים כמיטב יכולתנו להטיס את כל האנשים בכל מצב שהם נמצאים בו וגם ביחס לזה, לגבי הטסות רפואיות, שזה הטסות שהן מאוד מאוד מורכבות ברמה הטכנית והבטיחותית שלהן ואנחנו עדיין עושים את זה, גם מקום שחברות תעופה זרות לא מסוגלות או לא רוצות בכלל להטיס ולקחת את האחריות על ההטסות הרפואיות הכל-כך, כל-כך קשות ומורכבות, גם כמובן לאותם נוסעים כי לרוב מדובר בהטסות שמצילות חיים ואנשים נמצאים במצב מאוד מאוד מסוכן.

אורי מקלב: זה חלק מהתשובה שלכם?

אורי מקלב: שאתם עושים?

רוני סטבקובסקי: אם תרשה לי רגע לסיים, בסדר?

אורי מקלב: בסדר, אבל אני בכל אופן, כן מכוון את הדיון.

אורי מקלב: אני אומר, קודם כל את אומרת על אחריות שלך, בעצם מה שאת אומרת שאנחנו עושים מה שחברות זרות אחרות לא עושות.

אורי מקלב: אבל אנחנו גם רואים את אל על מסתכלים אל על אחרת.

אורי מקלב: כחברה לאומית.

אורי מקלב: גם אם חברה פרטית.

רוני סטבקובסקי: אם אדוני ירשה לי לסיים.

אורי מקלב: אני חושב שהחלק הזה, אני לא נכנסתי לתשובות האחרות שאת אומרת.

אורי מקלב: כשאת אומרת שאתם נכנסים במקומות שאחרים לא רוצים, חברות זרות אחרות לא רוצות בכלל להתמודד עם זה ואנחנו מתמודדים, אני לא חושב שזה חלק מהתשובה שלכם מדוע יש וקורים כאלה מצבים.

אורי מקלב: אני חושב שזה דבר אולי כתשובה של עורך-דין זה טוב, אבל לא תשובה של אל על שרוצה את הלקוחות.

אורי מקלב: אולי כששולחים עורכי-דין, כך נראית התשובה, שהם עונים תשובה – אנחנו רוצים.

אורי מקלב: אבל זה חברה שצריכה לתת שירות ואומרת אנחנו, אחרים בכלל לא עושים, לא רוצים לעשות?

רוני סטבקובסקי: לא, לא, אדוני.

רוני סטבקובסקי: מה שאני רוצה וזה היה בהתייחס אך ורק לגבי הטסות רפואיות ואני רוצה להפריד בין המקרים האחרים שתוארו לבין המקרה של נתן, שכאן מדובר בהטסה שהיא שונה מהותית מכל הטסה אחרת של נוסע בעל צרכים מיוחדים ולזה התכוונתי כאשר אנחנו מוכנים, בשביל להציל חיים, אנחנו מטיסים.

רוני סטבקובסקי: כחברה הלאומית של אל על אנחנו מוכנים לעשות את מה שאנחנו יכולים, על-מנת שאותו נוסע שצריך את הטיפול הרפואי, מציל החיים במקום אחר, אנחנו נעשה את זה.

רוני סטבקובסקי: ואנחנו לוקחים את זה על עצמנו ומשנים את כל המערך התנהלות שלנו, על-מנת באמת לעשות את זה בצורה הטובה ביותר.

רוני סטבקובסקי: אני התייחסתי לזה שאנחנו מדברים כאן על חברות שהן שונות מהחברות הזרות.

רוני סטבקובסקי: אז אני רוצה לציין שאל על לקחה ואימצה את התקנה האמריקאית שהיא המחמירה ביותר בדבר השירות לנוסע ואימצה את זה לא רק לטיסותיה בארצות-הברית, אלא לטיסותיה בכל העולם.

רוני סטבקובסקי: גם מקום כשאין בישראל כאן איזה שהיא רגולציה שמכתיבה לנו איך מטפלים ואיך עושים, אנחנו החלטנו שאנחנו מיישמים את זה לגבי כל הטיסות שלנו.

שמחה בניטה: זה ממש מפליא אותי.

רוני סטבקובסקי: בנוסף, אנחנו, בנייר שהעברנו לכנסת, אנחנו התייחסנו גם לעובדה שאנחנו, יש לנו הדרכות קבועות לכל העובדים שלנו לגבי הפעילות והצרכים ואופן הטיפול בנוסעים בעלי צרכים מיוחדים.

רוני סטבקובסקי: יש לנו בשדה התעופה חולייה שנקראת חולייה מיוחדת, שהיא מונה למעלה מ- 100 אנשים, שתפקידם הוא ללוות את הנוסע מרגע הצ'ק-אין שלו ועד להושבתו במקום הישיבה.

רוני סטבקובסקי: כמובן שגם כשאנחנו נמצאים בתחנות הזרות שלנו, אנחנו לעתים מסתייעים בחברות שמיומנות לתת את השירותים האלה גם שם.

רוני סטבקובסקי: בנוסף, במטוסים שלנו, בייצור שלהם, הם עומדים בדרישות של מספר המקומות שמוקצים ומיועדים לנכים וזה לגבי ידיות הרמה, ידיות מתקפלות שיאפשרו להם ניוד.

רוני סטבקובסקי: יש לנו אפשרות של התניידות במטוס, יחד עם כיסאות גלגלים.

רוני סטבקובסקי: בהיבט הזה חשוב לי לציין שנכון שהנוסעים שלנו מרגישים שאנחנו באים ואנחנו אומרים – אנחנו לא יכולים להטיס אתכם מקדימה אלא רק מאחור, להם זה באמת לא נוח, אבל צריך לזכור שחברת תעופה כפופה לתקינה בינלאומית לגבי, גם הייצור וגם ההפעלה של בכלל המטוס.

רוני סטבקובסקי: ויכול להיות שבמקרים מסוימים, הגם שאנחנו נרצה מאוד להקל על הנוסע, מבחינה טכנית או מבחינה בטיחותית, אנחנו מנועים מלעשות את זה.

שמחה בניטה: למה חברות זרות כן עושות את זה?

רוני סטבקובסקי: כי יכול להיות שחברות זרות, כי חברות זרות יכולות להפעיל מטוסים שונים.

רוני סטבקובסקי: מדגמים שונים.

שמחה בניטה: איזה בדיחה.

שמחה בניטה: איזה שטויות אלו.

שמחה בניטה: זה ממש שטויות.

אורי מקלב: אחרי שאנחנו יודעים מה אל על רוצה ומחויבת, אנחנו נעבור לתשובות מעשיות.

שמחה בניטה: ב- Business class לא ייראו נכים.

שמחה בניטה: שלא יבלבלו את המוח.

שמחה בניטה: זה מרגיז אותי שהיא אומרת דברים לא נכונים.

שמחה בניטה: אנחנו טסים בבריטיש אייוויס, בחברות אמריקאיות, גרמניות, כולם טסים.

שמחה בניטה: ותמיד בשורה ראשונה.

אורי מקלב: הבנו.

מירי אילדיס: אני מנהלת קשרי לקוחות.

מירי אילדיס: אנחנו באמת השנה, שנת 2010, חרטנו לעצמנו באמת לקחת את התקנות כמו שאמרה רוני, המחמירות ביותר, בנושא התקנה 382 האמריקאית, שהיא נותנת הנחיות אופרטיביות לכל מיני מקרים.

מירי אילדיס: אגב, בזכות, אם אני יכולה להגיד, בזכות המקרה של יצחק הנאו, למדנו את המקרה.

מירי אילדיס: אנחנו גילינו אמפתיה מאוד רצינית כלפי הבקשה שלו.

מירי אילדיס: בעצם התמודדנו עם שני דברים, התמודדנו עם מוצר חדש שנקרא מושבים מועדפים שקיים באל על, זה מושבים שמציעים מרווח לרגליים שהוא גדול יותר, הם נמצאים רובם ביציאת חירום, אז הם לא מתאימים לאוכלוסייה בעלת, על-פי הבטיחות, בעלת צרכים מיוחדים, אבל כן היא מתאימה לצרכים של הבן.

אורי מקלב: מי קבע שהם לא מתאימים?

מירי אילדיס: זה חוקי הבטיחות.

יהודה גילאי: של מדינת ישראל.

מירי אילדיס: לא, בכל העולם.

מירי אילדיס: סליחה.

מירי אילדיס: תראו, אני ישבתי בשקט, בבקשה, אני מבקשת שתיתנו לי להתייחס.

מירי אילדיס: אני מדברת על ה- Exit, אני רציתי לעשות הבהרה.

יצחק הנאו: אני רואה פה בישראייר, עוד נמסר כי צוותי החברה דואגים להושיב את הנוסעים בעלי המוגבלות בשורות הסמוכות לפתחי הכניסה והיציאה.

מירי אילדיס: כן, אבל לא מושבי חירום.

מירי אילדיס: לא יציאת חירום.

מירי אילדיס: אני מדברת על יציאת החירום.

מירי אילדיס: לכן, המוצר החדש הזה, זה מוצר של מושבים מועדפים, בעלי מרווח לרגליים שהוא גדול יותר.

מירי אילדיס: יש כמה סוגים, רובם הם מושבי Exit שהם לא ניתנים.

מירי אילדיס: אבל המושב שכן התאים לבן של מר הנאו היה מושב שהוא לפני המחיצה, שהוא באמת, כמו שדיברנו, מושב לעריסות.

מירי אילדיס: זה דבר ראשון שהתמודדנו אתו, זה היה מוצר חדש שהוא כן ניתן בתשלום.

מירי אילדיס: יחד עם התקנה האמריקאית, ראינו בעצם שיש פה מקום להתייחס באופן רציני, באופן מיוחד לבקשה שלו, ולאפשר לו לתת ולכן אנחנו כתבנו לו במכתב שאנחנו מאפשרים לתת.

מירי אילדיס: כמובן שאנחנו לא מגבילים את זה בשנה.

מירי אילדיס: אנחנו לא מגבילים, אנחנו גם שוחחנו אתו בטלפון.

מירי אילדיס: קודם כל, בשנה הקרובה יינתן, אבל זה משהו שהוא מתחדש וכמובן שכל אימת שהוא יצטרך את זה, אנחנו נהיה מוכנים לתת את זה ולא רק בזכות המקרה הזה, יצא נוהל חברה, שאימץ את העניין הזה עם התחברות לתקנה האמריקאית ואמרנו – כל נוסע, מי שיש לו איזה שהיא מוגבלות בגפיים תחתונות, הוא יקבל את המושב הזה ללא תשלום.

מירי אילדיס: ללא תשלום.

מירי אילדיס: זה עכשיו.

מירי אילדיס: עכשיו, עכשיו.

מירי אילדיס: זה דבר, מאז המקרה.

מירי אילדיס: אני אומרת לכם שזה בזכות המקרה הזה והאימוץ של התקנה.

מירי אילדיס: האמפתיה היא כלפי המקרה האישי שלו ועכשיו אימצנו את התקנה וכל אחד שאנחנו לא צריכים להציג מסמכים, שאלתם לגבי הצגת מסמכים.

מירי אילדיס: למעט מקרים של חמצן ואלונקות, אף נוסע לא צריך להציג מסמכים.

מירי אילדיס: לשאלתכם, נשאלנו על השאלה הזאת, חשוב שתדעו.

מירי אילדיס: אגב, בנוגע למה שאת אמרת, מיכל, אנחנו בקשר רציף עם עמותת נגישות, שאפילו פנו אלינו לקבל את המצגות בתוכנית הדרכה שלנו, כדי לשים את זה באתר שלכם יובל וגנר ואנחנו בקשר אתו.

מירי אילדיס: אז אתם אפילו פונים.

אורי מקלב: לדבר אל הוועדה.

אורי מקלב: אני מרגיש שכאן יש הרבה שרוצים לדבר.

אורי מקלב: קודם כל, את אומרת שאתם שיניתם את הנוהל ובזכות מר הנאו, זה כבר משהו שבעלי מוגבלות גפיים או מוגבלות אחרת, יכול להיות שבמקרה שלו זה יכול להיות.

מירי אילדיס: או עיוורים או חירשים שמסתייעים בכלבי נחייה.

רוני סטבקובסקי: נכון, גם עיוורים וחירשים.

אורי מקלב: במקרה הזה יש לו מוגבלות כללית, הוא לא שולט על התנועות שלו, ועוד כל מיני תופעות.

אורי מקלב: זה אדם שהוא יש לו מוגבלות בעקבות מחלה, לא מתקשר, יש לו מה שהוא צריך, הוא לא הולך לבד.

אורי מקלב: הוא הולך לבד?

מירי אילדיס: צודק.

מירי אילדיס: ולכן הוא פנה וקיבל מענה.

מירי אילדיס: שלא יידרש ממנו תשלום.

מירי אילדיס: היינו מאוד קשובים ואמפאתים ורגישים למקרה.

מירי אילדיס: והוא ניתן ללא תשלום.

אורי מקלב: אז קודם כל, התקנה הזאת היא תקנה ממתי?

רוני סטבקובסקי: ב- 2009 נכנסה לתוקף.

מירי אילדיס: כן.

רוני סטבקובסקי: התקנה האמריקאית?

אורי מקלב: לא, הנוהל שלכם.

מירי אילדיס: הנוהל שלנו?

מירי אילדיס: החל מהחודשים האחרונים.

רוני סטבקובסקי: בחודשים האחרונים.

מירי אילדיס: בחודשים האחרונים.

אורי מקלב: מהחודשים האחרונים.

מירי אילדיס: כן, בהחלט כן.

אורי מקלב: בסדר גמור.

אורי מקלב: עכשיו, קודם כל צריך ליידע את הארגונים שיש דבר כזה, זה אחד.

אורי מקלב: מה קורה עם המלווה של אותו אחד?

שמחה בניטה: מה עם מונשמים?

אורי מקלב: מה קורה עם המלווה?

אורי מקלב: הרי אותו ילד, זה יכול להיות שהוא צריך להיות עם מישהו.

אורי מקלב: אז אנחנו נעשה שזה, למה אני שואל אתכם שאלות?

אורי מקלב: הדברים שמובנים לבד, אני רואה שצריך להמר.

אורי מקלב: ואנחנו מדברים, החלק הזה היה דבר, על כל ההתנהלות מול, מההתחלה, זה אולי דבר שמנכ"ל אל על צריך להחליט, אם המלווה גם מקבל את ה- 39 דולר?

שלומית אבינח: השאלה אם סוכני הנסיעות יודעים.

שלומית אבינח: יושבים פה אנשים שלא יודעים את זה.

שלומית אבינח: סליחה שאני מתפרצת, אבל.

אורי מקלב: קודם כל, את מדברת ברשות הדיבור.

אורי מקלב: את יכולה לדבר, את יכולה לשאול ברשות דיבור, את לא צריכה להתפרץ.

אורי מקלב: מנהלת הוועדה בכל אופן, כן?

שלומית אבינח: לא, אני פשוט אומרת, השאלה, כלומר, זה לא, שאלה על מקרה אחר.

שלומית אבינח: לפעמים היה לנו מקרה, לפעמים יש החלטה שלא יורדת לשטח.

שלומית אבינח: הסוכן לא יודע להדריך את הנושא.

אורי מקלב: הסוכנים, ארגוני הנכים, באינטרנט.

אורי מקלב: צריך פרסום.

שלומית אבינח: פרסום וחשיפה, חשיפת הנוהל, שידעו.

מירי אילדיס: את צודקת.

אורי מקלב: זה לא יכול להיות נוהל רק שאם ועדת הכנסת שואלת, אז אומרים – תשמע, יש לנו נוהל.

אורי מקלב: זה צריך, הנוהל צריך להיות מפורסם.

מירי אילדיס: מוטמע בכל שרשרת השירות.

מירי אילדיס: אנחנו חושבים שזה נכון.

אורי מקלב: אבל את צריכה להתייחס הלאה.

אורי מקלב: אני מבין שמר הנאו העלה כמה נושאים מההתנהלות ומהמלווה.

אורי מקלב: הבנתי שהם לא מוסמכים לתת, זה חלק מהמכתבים שאנחנו נשלח.

אורי מקלב: המלווה ישב כמה שורות אחורה והחולה ישב?

מירי אילדיס: לא, הוא ישב לידו.

יצחק הנאו: או שהוא ישלם.

אורי מקלב: והוא ישלם?

יצחק הנאו: את ה- 39 דולר.

שמחה בניטה: גם משלמים ושם לא שמים באותו מקום.

מירי אילדיס: לא, אנחנו אפשרנו למר הנאו ולכל מלווה לשבת ליד.

מירי אילדיס: הנושא שעדיין נשאר פתוח זה נושא התשלום ואנחנו צריכים לבדוק את זה אצלנו.

מירי אילדיס: אבל בהחלט כן, עוד אמרנו לו שהדיון לא יהיה בשדה התעופה אלא הוא ייצור אתנו קשר  לפני.

אורי מקלב: אני חושב שאם עלו כאן דברים, אתם צריכים לענות בעיקרון, אני לא מדבר על פרטים, אני מדבר על עיקרון.

אורי מקלב: גם מר הנאו לא הגיע עכשיו בשביל העניין האישי שלו, הוא הגיע בשביל העיקרון.

אורי מקלב: הוא הגיע בשביל הגישה.

שמחה בניטה: אני מבקשת שיתייחסו לנכים בדרגות שלנו.

אורי מקלב: אנחנו מדברים על התנהלות מההתחלה, איך התגובות שיש, התשובות שקיבלו ואחרי זה יש לנו את המקרים שהלכנו כמעט מהקל אל הכבד.

אורי מקלב: יש כאן שורה של התנהלות במקרים של הטסה רפואית, במקרים של כל ההתנהלות של אלה של הבידוק.

אורי מקלב: אנחנו, שאני אחזור על כל מה שנאמר פה?

רוני סטבקובסקי: לא, אנחנו נתייחס.

אורי מקלב: אתם רוצים להתייחס?

רוני סטבקובסקי: כן, בהחלט.

אורי מקלב: בבקשה.

רוני סטבקובסקי: שרשרת הטיפול של אל על, שרשרת הטיפול בנושא המוגבל, כמו שציינו, מתחילה יחד עם הגעתו לצ'ק-אין וציינתי שיש לנו חולייה מיוחדת שאמורה ואמונה לסייע לנוסעים האלה, בין אם זה לקחת אותם בכיסא גלגלים או בין אם זה ללוות אותם לכל מקום אחר שהם צריכים, לעבור את הבידוק.

קריאה: לאיזה מוגבלות?

רוני סטבקובסקי: בכל סוגי המוגבלויות.

רוני סטבקובסקי: לעבור את ביקורת הדרכונים.

שרון מידן: כולל תקשורת בשפת סימנים?

שרון מידן: נשאלת שאלה.

שרון מידן: אם זה גם כולל תקשורת עם לקויי שמיעה?

רוני סטבקובסקי: אני צריכה לבדוק את זה.

רוני סטבקובסקי: לגבי שפת הסימנים, אנחנו נבדוק איך הם מתקשרים, האם יש מישהו שמסוגל לתקשר בשפת הסימנים או בתקשורת כתובה.

ישראל אבן זהב: נדמה לי שצריך יהיה בצ'ק-אין לומר.

מירי אילדיס: יש לנו אפשרות.

רוני סטבקובסקי: מה שציינו ובאמת רק רציתי לחדד את זה שוב, שאנחנו כן נבדוק את נושא שפת הסימנים, אבל כן יש לנו כרטיסיות ודף ועט, הצוות שלנו מונחה, לתקשר בדף ועט וכמובן בכל התחנות שלנו יש את היכולת לתקשר בכל השפות הרלוונטיות באותה תחנה.

רוני סטבקובסקי: צוות החוליה המיוחדת הזו, תפקידה ללוות את הנוסע, כמו שאמרתי, גם בבידוק הביטחוני, סליחה, הבידוק של הדרכונים וגם אחר-כך בשלב הדיוטי-פרי לסייע לו בכל מה שהוא צריך ובסופו של דבר, הנקודה האחרונה זה שהיא מושיבה אותו במקום שהוא קיבל לשבת.

רוני סטבקובסקי: משם והלאה, הטיפול הולך בעצם לכל צוות הטיסה והיתה התייחסות לגבי סרטי הבטיחות שלנו, אז גם הם מותאמים לשמיעה, זאת אומרת, גם לשמיעה וגם לקריאה בכתוביות שהם מותאמים לצרכים האלה והם בשלוש שפות.

רוני סטבקובסקי: ויש גם בתמונות, גם שם, מענה.

שרון מידן: לא בכל הטיסות ולא בכל דבר יש כתוביות.

שלומית אבינח: תתמקדי בפרטני יותר גם.

רוני סטבקובסקי: אתם קצת מבלבלים אותנו כי אתם ביקשתם התייחסות לגבי השרשרת, אז אני מתארת את השרשרת.

שלומית אבינח: אני מבקשת, כרגע היושב-ראש איננו, אז אנשים פה נמצאים, אז בואי, תעשי את זה ככה, לאנשים שנמצאים.

מירי אילדיס: הנושא של הכתוביות, אגב, אנחנו גם כן עשינו תיקון השנה ואני בטוחה ששרון שתעלה לטיסות עכשיו, אתה תראה שבכל המטוסים יש סרטים מעודכנים.

מירי אילדיס: אנחנו באמת, זאת היתה שנה שעשינו אימוץ של התקנה הזאת.

מירי אילדיס: בנוגע לנתן, נתן, אנחנו הגענו במיוחד אליך, והנושא הזה הוא נושא שהוא חריג מיתר הבקשות, הוא מנוהל כרגע בתחקיר מאוד יסודי שהוא מבוצע על-ידי אנשי הבטיחות שלנו, עד רמת המנכ"ל.

מירי אילדיס: בנושא הטסות רפואיות, כמו שאמרנו, אל על באמת נותנת שירות חריג מאוד בהטסות רפואיות בכלל בנוף חברות התעופה כולן, כדי לאפשר הבאת נוסעים לטיפולים מיוחדים.

מירי אילדיס: אנחנו עובדים עם המון איגודים ובמיוחד גם עם הרב פירר, כדי לתת פיתרון ולהציל חיים של מאות מאות מאות אנשים ואני כל-כך, אנחנו כל-כך מצטערים על המקרה האישי והוא עדיין בטיפול, עדיין בבדיקה ומתבצע תחקיר מאוד יסודי לגבי הטיסה הזאת.

מירי אילדיס: יש כל מיני פרטים שאנחנו פשוט לא ניכנס, לא מבחינת הזמן ולא מבחינת המקום, זה לא המקום לדון במקרה של נתן ואנחנו נהיה מוכנים לענות על כל שאלה שלא תהיה, בפורום אחר ואנחנו עדיין אתך בקשר.

שלומית אבינח: כרטיסים בביזנס לעומת מה ששמחה ציינה.

מירי אילדיס: אנחנו לא מכירים את המקרה של שמחה.

שמחה בניטה: ולא מוכנים לקבל נכים מונשמים.

שמחה בניטה: בחברות זרות מקבלים.

מירי אילדיס: אנחנו לא היינו, אגב, באמת מוכנים.

מירי אילדיס: אנחנו צריכים לבדוק את הנושא הזה.

מירי אילדיס: אנחנו יודעים שאנחנו גם מעלים נוסעים שיש להם בעיות נשימתיות בזמן הטיסה ויש להם מכשירים מיוחדים שמתחברים לחשמל.

מירי אילדיס: זה אנחנו מכירים את זה ואנחנו נותנים את השירות הזה.

מירי אילדיס: ולכן, אני כן הייתי רוצה להכיר את זה מקרוב, כן תעבירי לי ותקבלי על זה מענה, אני לא מוכנה, לא הייתי מוכנה.

שמחה בניטה: אני אומרת לך.

מירי אילדיס: בסדר גמור, חבל לפתוח את זה.

שמחה בניטה: כל החברות הזרות מתייחסות אחרת.

מירי אילדיס: ישראל, באמת, מתוך כל-כך הרבה מקרים שאנחנו מסיעים, המקרה הזה הוא באמת מקרה פרטני שאנחנו למדנו ממנו, הפקנו ממנו, כמו שאנחנו מכירים מכל מקרה.

מירי אילדיס: וזמן ההמתנה, לכיסא גלגלים אנחנו מנסים לצמצם אותו עד כמה שניתן.

מירי אילדיס: מנהל תחנה בהונג-קונג, כולל ראש אגף מבצעי קרקע אצלנו, יודע על המקרה הזה.

מירי אילדיס: מבחינתנו, כל פנייה של נוסע מתקשה זה פנייה דגל אדום בהגדרה שלה.

מירי אילדיס: היא לא נסגרת ב-וי מול הלקוח, אלא בשאלה תמיד האם יש פה מקרה ללמידה ארגונית.

מירי אילדיס: המקרה שלך היה כזה וגם הפיתרון מולך.

ישראל אבן זהב: בשביל זה פניתי אליכם, זה לא הבעיה האישית שלי.

מירי אילדיס: אגב, אנחנו מקבלים את זה.

מירי אילדיס: אנחנו מתקנים את הדברים, לא רק בזכות נהלים שמונחתים אלא בזכות הלקוחות שלנו והדברים שאתה אומר ומה שכולם רואים מבחינתנו הם יקרים מפז.

מירי אילדיס: זאת הזדמנות ללמידה.

מירי אילדיס: חברת אל על רואה את עצמה לא כחברה פרטית אלא כמוביל לאומי והכוונה שלנו לתת לכם להרגיש באמת הכי בבית.

מירי אילדיס: המקרה שלך, של ההמתנה, היה מקרה שהוא לא מתאים ואנחנו גם ניסינו לפצות אתכם בהתאם.

מירי אילדיס: אתה מכיר את זה.

ישראל אבן זהב: אני לא אשתמש בזה, אני אומר פה.

מירי אילדיס: גם מנהלת התחנה, יכול להיות שהיא התנהגה ולקחה את הכרטיסים.

מירי אילדיס: התרשמנו, תחקרנו אותה, אתה יודע, לפעמים יש כוונות ויש מעשים.

מירי אילדיס: באמת התרשמנו מהכוונות שהיא לקחה את הדברים כי היה לה חשוב כמה שיותר מהר שתקבלו את השירות, בגלל זה היא כל הזמן הקדימה.

מירי אילדיס: יכול להיות שהדרך שהיא עשתה את זה, לא יכול להיות, היא טעונת שיפור.

ישראל אבן זהב: אין מקום לשבת, אין כלום.

מירי אילדיס: אנחנו כתבנו את זה וזה עניין של הרשות ואני מקווה שנוכל לטפל.

מירי אילדיס: לגבי נתן, מתנהל תחקיר ברמת החברה עד רמת המנכ"ל, התחקיר עוד לא הסתיים.

אורי מקלב: מה זה נקרא תחקיר?

אורי מקלב: יש לכם צוות?

מירי אילדיס: בוודאי.

מירי אילדיס: יש לנו צוות.

אורי מקלב: מתי הוא קם, הצוות הזה?

אורי מקלב: הקמתם משהו מיוחד לזה?

מירי אילדיס: כשאנחנו מקבלים, אגב, אנחנו עשינו הטסה רפואית, התוצאות המצערות לא קשורות לטענתנו לטיסת אל על.

אורי מקלב: אתם לא נמצאים כאן בבית-משפט, זה לא משנה.

מירי אילדיס: נכון.

מירי אילדיס: אבל מבלי לקבל אפילו פנייה כתובה מנתן, איך שקרה איזה שהוא מקרה, ורק דיווחו מהטיסה שהיתה התרחשות, איזה שהיא התנגדות, יצרנו קשר מייד עם בית-החולים לבדוק.

מירי אילדיס: לא חיכינו לתלונה כתובה.

אורי מקלב: לבית-החולים בצרפת?

מירי אילדיס: בוודאי.

מירי אילדיס: איך שהוא הגיע לארץ, גם כתבתי לו, התכתבנו ואמרתי שאני אצור אתו קשר ברגע שהוא יגיע.

מירי אילדיס: ואנחנו, אגב, בינתיים בדקנו את המקרה, יש לנו קצין בטיחות טיסה, שבודק את המקרה.

מירי אילדיס: הבנו שיש פרטים שאנחנו לא מכירים ממנו, שהוא רוצה לשפוך אור.

אורי מקלב: לפני כמה זמן זה היה?

נתן: חודשיים.

מירי אילדיס: חודשיים.

נתן: לקח כמה שבועות עד שהם הצליחו לגלות את הפרטים.

אורי מקלב: מה זה, בדיקת רמטכ"ל?

מירי אילדיס: לא, לא רמטכ"ל, אבל אנחנו הגענו אליו אחרי כמה זמן, זה לא היה לפני חודשיים.

מירי אילדיס: לפני כחודש, בערך.

מירי אילדיס: אנחנו הגענו אליו, קיבלנו פרטים שמבחינתו לא הכרנו לפני כן.

אורי מקלב: לא מבחינתו, מבחינתכם.

אורי מקלב: מבחינתכם לא הכרתם.

מירי אילדיס: בוודאי.

אורי מקלב: מבחינתו, הוא הכיר את הכל.

אורי מקלב: הוא יודע, זה נמצא אצלו בתוך העצמות.

מירי אילדיס: לא לא לא, יש שני צדדים לדברים ויש דברים עובדתיים שהוא ציין, שאנחנו לא הכרנו אותם ואנחנו בודקים אותם.

מירי אילדיס: יש לנו צוות שבודק את הדברים ועושה.

אורי מקלב: מה זה צוות?

אורי מקלב: מי זה הצוות שבודק?

מירי אילדיס: הצוות שבודק זה צוות מטעם אגף בטיחות טיסה, שמונה, זה צוות של כמה אנשים.

מירי אילדיס: אנחנו מתחקרים את הדברים מול תחזוקה, מול התחנות בחו"ל, מול צוותי מדר שלנו.

מירי אילדיס: יש לנו המון צוותים שמטפלים בהטסה כזאת, מול הרופאים שליוו את הטיסה הזאת.

אורי מקלב: העמדתם מישהו מיוחד?

מירי אילדיס: בוודאי, מונה, מונה צוות.

אורי מקלב: מה תפקידו?

מירי אילדיס: תפקידו לעשות.

אורי מקלב: מה תפקידו ביום-יום לא בעניין הזה.

מירי אילדיס: לחקור אירועי בטיחות.

אורי מקלב: באיזה רמה הוא?

אורי מקלב: הוא הקצין בטיחות של אל על?

מירי אילדיס: בוודאי.

מירי אילדיס: הוא ראש האגף.

אורי מקלב: קצין הבטיחות הראשי של אל על?

מירי אילדיס: כן בוודאי, כן.

אורי מקלב: את גם שותפה בצוות הזה?

מירי אילדיס: בוודאי.

מירי אילדיס: אני גם הייתי בפגישה עם נתן.

אורי מקלב: כמה אנשים נמצאים בצוות הזה?

מירי אילדיס: בצוות עצמו, ואני לא מדברת על הרפרנטים שמתחקרים מולו, אבל הצוות מונה ארבעה אנשים.

אורי מקלב: בכמה ישיבות ישבתם?

מירי אילדיס: לפחות, מעל עשר ישיבות.

אורי מקלב: בנושא הזה?

מירי אילדיס: בנושא הזה.

אורי מקלב: ממתי אתם התחלתם?

מירי אילדיס: מהרגע שנפגשנו.

מירי אילדיס: בעצם עוד לפני כן, קיבלנו את המידע, אבל הצורך למנות ועדה, היה מהרגע שנפגשנו.

מירי אילדיס: עוד קצת לפני, עוד בשיחת הטלפון.

אורי מקלב: אותו אחראי שאתו התנהלה השיחה לאחר הנחיתה, אתם דיברתם אתו?

אורי מקלב: אתם תחקרתם אותו כבר?

מירי אילדיס: עם מי?

אורי מקלב: עם אותו אחד, שמבחינתי הוא לא ראוי להיות עובד ציבור בכלל, לפי מה שהגיע אלינו לכאן.

מירי אילדיס: תראה, אתה לא מכיר את הפנייה.

אורי מקלב: אני לא מכיר, לא מכיר, אבל אני אומר, אותו אחד, אני שואל אם אותו אחד, שהוא זה שקיבל, אתו התנהל הוויכוח כשהילד היה בסכנת חיים ממש.

מירי אילדיס: בוודאי.

אורי מקלב: הוא, אתם כבר דיברתם אתו?

מירי אילדיס: גם אתו וגם עם אחרים.

אורי מקלב: את, כוועדה, דיברת אתו?

מירי אילדיס: בוודאי.

מירי אילדיס: אבל אני מבקשת לא להתייחס.

אורי מקלב: איך דיברתם אתו?

מירי אילדיס: אני מבקשת לא להתייחס.

מירי אילדיס: יש תחקיר.

אורי מקלב: את לא צריכה להגיד מה שהוא אמר.

אורי מקלב: אני שואל אם דיברתם אתו.

מירי אילדיס: בוודאי.

אורי מקלב: הבאתם אותו מצרפת לפה?

מירי אילדיס: אנחנו עושים הכל כדי לדבר אתו בכל האמצעים.

אורי מקלב: אל תעני לי תשובות משפטיות, יש לכם עובדים שאתם שלחתם.

אורי מקלב: אבל אני שואל.

מירי אילדיס: יש כאלו שבאופן פרונטאלי.

אורי מקלב: אתם דיברתם אתו?

מירי אילדיס: כן.

אורי מקלב: דיברתם עם אותו אחד?

מירי אילדיס: בוודאי.

אורי מקלב: איך דיברתם אתו?

אורי מקלב: הוא הגיע לארץ?

אורי מקלב: דרך הטלפון?

מירי אילדיס: אני חושבת שאנחנו מגיעים פה.

אורי מקלב: איך הוועדה דיברה אתו?

אורי מקלב: איך הוועדה שלכם דיברה אתו?

מירי אילדיס: בכל אמצעי.

אורי מקלב: מה, זה סוד?

מירי אילדיס: לא, בכל אמצעי שקיים.

אורי מקלב: הוא הופיע בפניכם?

מירי אילדיס: במיילים, ב- Conference, בשיחות ועידה, בשיחה, בכל אמצעי שיש.

מירי אילדיס: במייל, בדו"ח.

אורי מקלב: מתי אתם חושבים שתסיימו את הבדיקה?

מירי אילדיס: אני משערת לעצמי שאנחנו ממש בשבועות האחרונים.

רוני סטבקובסקי: בשבועות הקרובים.

אורי מקלב: אנחנו נקיים ישיבה בעניין הזה.

מירי אילדיס: בסדר.

אורי מקלב: אני חושב שזה מאוד מעניין את הציבור.

אורי מקלב: מי ששמע את זה, זה מזעזע.

אורי מקלב: אני חושב שכולנו רוצים לשמוע מה התוצאות של הבדיקה הזאת.

אורי מקלב: איריס צריכה לצאת והישיבה התארכה, לא חשבנו, לא חשבנו בכלל שזה יהיה כל-כך הרבה זמן, לא חשבנו שאנחנו נתגלגל ככה.

אורי מקלב: אבל יש דברים שאנחנו מחויבים להם.

אורי מקלב: לא יכולתי את הדברים האלה לקצר.

אורי מקלב: יכולתי לקצר את שרון, יכולתי לקצר אנשים, אבל אני באורך רוח שמעתי את כולם.

אורי מקלב: לתת יחס יותר אנושי.

איריס ברקת: אני ממונה על הנגישות במשרד התחבורה.

איריס ברקת: מה שמאוד חשוב להדגיש, אני אחראית בנושא מינהל יבשה, לא בתעופה, יש במשרד התחבורה זרוע אחרת שמטפלת ואני לא אכנס בשלב הזה.

איריס ברקת: ייתכן שאנחנו נתממשק או שאנחנו, אני והצוות שלי, כי הצוות שלי גם מונה יועצי נגישות ומומחים למיניהם, בנושאים תחבורתיים יבשתיים.

איריס ברקת: חלק ממה שהעבודה שלנו זה בעצם הדרכה.

שלומית אבינח: התעופה, בעצם.

שלומית אבינח: הנגישות.

איריס ברקת: הם ייתנו את התשובות הרלוונטיות.

אורי מקלב: אני רוצה להבין, זה כבר הנהלים.

אורי מקלב: אתם אחראים רק על היבשה, זאת אומרת, מה זה יבשה, עד המטוס או שאתם יבשה על כלי תחבורה יבשתיים?

איריס ברקת: כלי תחבורה יבשתיים.

אורי מקלב: זאת אומרת, אתם לא קשורים בכלל לנושא של טיסות?

איריס ברקת: אני, המחלקה שלי.

אורי מקלב: מי כן קשור?

איריס ברקת: מבחינה חוקית, יש את היועצת המשפטית של משרד התחבורה שהיא גם שלנו אבל מבחינת הנהלים, ההדרכות, החוזרים שאני מוציאה, הם לא תואמים את שלהם.

איריס ברקת: אנחנו לא, אני לא יודעת איזה טיפול הם נותנים.

איריס ברקת: היחידה שלהם נותנת.

אורי מקלב: בתוך שדה התעופה.

אורי מקלב: הטיפול לבעלי מוגבלות בתוך שדה התעופה, זה אחריות של מי זה?

אורי מקלב: בתוך שדה התעופה.

איריס ברקת: זה מתחלק בין כמה אנשים, אבל מי שאחראי זה בעצם הזרוע המטפלת מטעם משרד התחבורה.

דני מורג: אני רוצה להבהיר את העניינים.

אורי מקלב: מי קובע את הנהלים, את הנגישות אתם עושים, התאמה של כלי תחבורה, זה אתם עושים?

איריס ברקת: תחבורה יבשתית.

אורי מקלב: אבל לקבוע, נניח, אלו שנמצאים באוויר, הם יכולים לחייב אותם שהם צריכים להיות אחראים.

אורי מקלב: אבל מה צריך להיות?

אורי מקלב: מה הכללים של נגישות?

אורי מקלב: שצריך להיות כיסא, צריך להיות, הדברים האלה, זה גם לא בסמכותכם?

אורי מקלב: לקבוע את כללי הנגישות.

דני מורג: יש חוקים כלליים שחלים על כלי תחבורה.

שלומית אבינח: מי אחראי על יישום התקנות האלה במשרד התחבורה?

אורי מקלב: זאת הבעיה.

אורי מקלב: כאן הבעיה.

איריס ברקת: ביבשה אני אחראית על היישום.

אורי מקלב: ומה זה נקרא שדה התעופה?

אורי מקלב: בכל שדה התעופה.

דני מורג: יש גוף שנקרא רשות שדות תעופה בישראל, זה הגוף החוקי, זה בעצם הגוף שהוא.

אורי מקלב: והוא אחראי?

דני מורג: הוא אחראי על שדות התעופה.

דני מורג: בנושא הנעזר, תיקון שהוא בעיקרון מבחינת החוקים והתקנות, זה טיפול שהוא באחריות חברות התעופה, שמבצעות את הטיסה.

אורי מקלב: עד הטיסה.

דני מורג: בכל שדה התעופה.

דני מורג: אני רוצה להבהיר את זה.

דני מורג: כעיקרון, אנחנו, רשות התעופה האזרחית יחידת סמך של משרד התחבורה, זה המעמד המשפטי שלנו.

דני מורג: מבחינת החוק, אנחנו למדנו את הנושא.

דני מורג: למדנו את הנושא לפני שהגענו לכאן.

דני מורג: מבחינה חוקית, אני יכול להגיד באופן חד-משמעי, שאין האצלת סמכויות רשות התעופה האזרחית מבחינת החוק, מבחינת התקנות.

דני מורג: לכן אנחנו לא רואים את עצמנו כמחויבים בשלב זה, לכן אנחנו לא רואים את עצמנו מבחינה חוקית, מבחינה משפטית, מחויבים כפי שנאמר פה, לאכוף את התקנות.

יהודה גילאי: אני רוצה, ברשותכם, להשלים.

אורי מקלב: זה בסך-הכל דברים דברים שהם, זה הסמכויות.

אורי מקלב: אנחנו רק בבירור, עוד.

יהודה גילאי: אנחנו נמצאים פה בבית המחוקקים הישראלי ואנחנו צריכים פה באמת כמה שאנחנו, באמת אנחנו רוצים, אבל אנחנו כפופים לחוק ולתקנות שהמחוקק הישראלי קבע.

יהודה גילאי: רשות התעופה האזרחית יונקת את סמכויותיה, לרבות סמכויות האכיפה והפיקוח, משני חוקים – מחוק הטיס 1927 ומחוק רישוי שירותי תעופה.

יהודה גילאי: אלה החוקים שמעניקים סמכויות לרשות התעופה האזרחית לבצע פיקוח ואכיפה או בתחומי בטיחות הטיסה, או בתחום הרישוי המסחרי של חברות תעופה.

יהודה גילאי: חוק הזדמנויות ומתן שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, זה חוק שלא הקנה סמכויות לרשות התעופה האזרחית לבצע פיקוח ואכיפה, בנושא, גם בנושא של נגישות לתובלה אווירית, למרות שהוא מקצה ומנחה על הסדרים בכלי טיס, ובעתיד לפי התיקון שמוצג כעת, גם בשדה תעופה, הוא נותן הנחיה, אבל לנו, כמפקחים, כרשות תעופה אזרחית, כמפקחים של רת"א, בכל תעודת מפקח יש את מקור הסמכות של הפיקוח.

יהודה גילאי: החוק והתקנות שנקבעו מכוחו אינם מאפשרים לרשות התעופה האזרחית לבצע את הפיקוח, מי שאחראי על יישום התקנות האלו והחוק, זאת הנציבות לשוויון במשרד המשפטים.

יהודה גילאי: ביררנו את זה עם הלשכה המשפטית שלנו.

יהודה גילאי: אחת שיבוצעו שינויי חקיקה וצריכים פה שינויי חקיקה להאציל את הסמכות המתאימה לרשות התעופה האזרחית.

יהודה גילאי: התקנות היום קובעות הסדרים של ציוד בשדה התעופה, של ציוד בכלי טיס, לדעתי גם בשדה התעופה.

יהודה גילאי: רת"א גם מפקחת על שדות התעופה, מפקחת גם על רשות שדות התעופה.

יהודה גילאי: צריך לבצע פה, לראות את הדברים בפריזמה הנכונה.

יהודה גילאי: בכל הדברים שרלוונטיים לציוד בכלי טיס, בכיסאות המתקפלים, במסעדים המתקפלים, בידיות האלו, עקרונית רשות התעופה האזרחית מבצעת מה שנקרא מעין Test שנתי לכלי טיס.

יהודה גילאי: וניתן, אחת שיבוצע, בוא נגיד בהתאמה לא מורכבת יחסית, לבקש את מפקחי רת"א לבדוק גם שהכיסאות מתרוממים כיאות ושהמעברים הם לרוחב.

יהודה גילאי: כפי שאמרתי, דרך אגב, חברת אל על, הדברים האלה יש להם תקינה בינלאומית והרלוונטיות פה היא לא מסובכת.

אורי מקלב: מישהו בודק את אל על בשדות התעופה האחרים, נניח, בשדה האירופאי, בודקים את אל על, את המטוסים שלהם, אם יש להם את הדברים, או שזה לא מקובל לבדוק?

אורי מקלב: כמו שאנחנו לא בודקים את החברות הזרות?

יהודה גילאי: אל"ף, אנחנו בודקים.

אורי מקלב: אתם בודקים את הכלי טיס של החברות הזרות.

יהודה גילאי: כן.

יהודה גילאי: אבל הרלוונטיות היא לאספקט הבטיחותי.

יהודה גילאי: אני לא מכיר וזה חברת אל על תגיד, אני לא מכיר בדיקות, שוב, גם מפקחי רת"א שמבצעים בדיקות לכלי טיס זרים, אינם יכולים, אין להם מקור סמכות, לבצע בדיקות לנושא של אספקטים שנוגעים לחוק הרלוונטי של שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.

אורי מקלב: מי נותן לכם את זה?

אורי מקלב: הכל, שוויון זכויות, הם נותנים לכם את הפרמטרים?

אורי מקלב: מי נותן לכם את התקנות?

אורי מקלב: מי קובע לכם מה צריך להיות ואיך צריך להיות?

עירית שביב שני: משרד התחבורה.

קריאה: משרד התחבורה אומר שלא.

קריאה: זה פשוט לא נכון.

יצחק הנאו: אם הכל בא מתקנות הנגישות, אז לדעתי תקנות הנגישות בכל מה שקשור לתעופה, מאוד לא מפותחים.

יצחק הנאו: כנראה שזה מקור הבעיה.

יצחק הנאו: קודם כל הן לא מתאימות, ואחרי זה, גם לא מפקחים.

קריאה: איריס, לגבי התקנות, התיקון לתקנות, אולי תגידי מתי הוא יהיה.

איריס ברקת: אני חייבת לצאת.

אורי מקלב: בסדר, OK.

אורי מקלב: מילה, בבקשה.

אורי מקלב: היא אומרת שהיא לא נוגעת בשום דבר, גם לא מה שקשור בתעופה.

אורי מקלב: גם לא בתקנות.

אורי מקלב: נכון או לא?

קריאה: הם מרכזים את הנושא.

איריס ברקת: אני חייבת לעשות, לפחות לגבי מינהל היבשה.

איריס ברקת: אני לרגע אעשה, אסביר משהו.

איריס ברקת: תנו לי רגע להסביר משהו.

איריס ברקת: מבחינת שאני מדברת שאני אחראית לגבי האוטובוסים, אז אני אחראית על התקינות, על מה שצריך להיות באוטובוס, אני אוכפת עם חברות האוטובוסים, אין להם את הציוד, כמו שרשום בתקנות, זה אני הגורם במשרד שמחייבת את חברות האוטובוסים, המוניות, הרכבות, כל זה – אחריותי.

איריס ברקת: נכון שיש חלק מהדברים שאני לא יכולה לאכוף ומי שיכול לאכוף את זה, זה הנציבות ואנחנו הגענו, ישבנו עם הנציבות והגענו אתם להסדר איך אנחנו בכלל מטפלים בפניות הציבור של מינהל יבשה בכלל.

איריס ברקת: אני לא מדברת על תעופה, איך אנחנו נטפל ביחד, איך אנחנו עושים את החלוקה מי אוכף ואיך אוכף.

איריס ברקת: יש לנו איזה שהוא הסדר.

עירית שביב שני: מי אחראי על עדכון התקנות?

איריס ברקת: היועצת המשפטית של משרד התחבורה.

אורי מקלב: נעמה מזור, אולי תתני לנו קצת מזור לכל הבלגאן שיש לנו עכשיו?

נעמה מזור: קודם כל, יש תקנות, התקנות הן משנת 2003 והן באמת מאוד מאוד מצומצמות.

נעמה מזור: אנחנו כן עוסקים באכיפה, אכן בעיקר באכיפה מול איריס ברקת, בכל מינהל היבשה.

אורי מקלב: אל תתייחסי למינהל היבשה, למינהל האוויר.

נעמה מזור: שוב אני אומרת, בנציבות אנחנו כן אוכפים את התקנות קודם כל שתדעו, אנחנו אוכפים, יש לנו אפשרות אכיפה ואנחנו אוכפים בעיקר בעניין של אוטובוסים ורכבות, כי שם רוב התלונות.

נעמה מזור: לגבי הטיס – כן יש תקנות לגבי שדות התעופה וזה בתוספת התשיעית, תחת מתקן מרכזי, זה עוסק בשדות התעופה ואנחנו הולכים משדה תעופה לשדה תעופה, כמה שכוח האדם מאפשר לנו ואנחנו אכן אוכפים והוצאנו, אני לא יודעת אם אתם יודעים, אבל לשדה דב כבר יצאו כמה מכתבים וצווים והם אכן הנגישו.

נעמה מזור: בשדה דב עשו עבודה מאוד מאוד גדולה.

אורי מקלב: כמה שדות תעופה יש לנו בארץ?

קריאה: יש שבעה שדות תעופה.

נעמה מזור: שבעה, אני חושבת.

קריאה: אזרחיים או צבאיים?

אורי מקלב: לא רק אזרחים.

נעמה מזור: בסדר, שדה התעופה שלנו הבא בתור זה חיפה, לא חשוב.

נעמה מזור: בכל מקרה, השורה התחתונה היא, שבאף אחד מהמקרים שנדונו כאן, לפי התקנות, אין לנו מה לאכוף כי התקנות כלל אינן נוגעות לנגישות השירות.

נעמה מזור: מה שנוגע לנגישות השירות זה תקנות, פשיטת תקנות נגישות השירות כפי שאנחנו מכירים אותה היום, זה היה יכול לפתור את הבעיות שהועלו פה, אם היתה לנו שמירת דינים בתקנות האלה, אבל אין.

נעמה מזור: ולכן באמת חייבים לעדכן את התקנות.

נעמה מזור: שוב, אני חוזרת ואומרת, לא חשוב איזו אכיפה נעשה ויכול להיות שנפנה את כל כוח האכיפה שלנו רק לשירות הזה של תובלה אווירית, לפי התקנות היום אין לי מה לאכוף במקרים האלה.

עירית שביב שני: אם אפשר להוסיף.

אורי מקלב: עירית, כן.

עירית שביב שני: אנחנו הצענו הצעה לתיקון תקנות התחבורה הציבורית שמרחיבה מאוד את הנושא של טיס, גם בנושאים נוספים אבל זה מה שכרגע מעניין אותנו והעברנו את זה למשרד התחבורה ועכשיו זה נושא בטיפול שלהם.

ישראל אבן זהב: כמה שנים זה בטיפול שלהם?

ישראל אבן זהב: אני יודע.

עירית שביב שני: רציתי להגיד עוד כמה דברים, באמת, מעבר לפנייה של שרון ושל ישראל אבן זהב שהגיעו לכאן בעצם דרך הנציבות, היתה לנו עוד פנייה בשנה האחרונה, גם של אדם עם מוגבלות ראייה ושמיעה, שגם לא קיבל ליווי וגם במהלך הטיסה בכלל לא התייחסו אליו, הוא לא ידע מתי מגיעים עם המזון, הוא לא קיבל שום יחס שאפשר לו לדעת מה קורה, גם כשהוא ביקש סיוע – הוא לא קיבל.

עירית שביב שני: זה היה מקרה שהיה לפני שנה ובאמת הוא רק ביקש את הייעוץ שלנו.

עירית שביב שני: בהחלט אני חושבת שלמרות שבאמת הנושא עדיין לא מוסדר בתקנות, אני חושבת שאל על, עולה מכל המקרים כאן, שאל על לא נערכת מספיק לתת שירות שוויוני לאנשים עם מוגבלות, לא נערכת מספיק לתת התאמות.

עירית שביב שני: מהדברים, אני שאלתי לפני כמה ימים את רוני ואת מירי מאל על אם יש להם רכזי נגישות, הם לא ידעו על מה מדובר.

מירי אילדיס: ודאי שידענו.

מירי אילדיס: את שאלת על אחד.

מירי אילדיס: ואנחנו, לנו יש שבעה רכזי נגישות בחברת אל על, הם נקראים CRO, לא חיכינו לתקנות של השוויון פה במדינת ישראל.

מירי אילדיס: אמרנו לכם בדיוק, זה נקרא CRO.

עירית שביב שני: נשמח להיות אתם בקשר.

מירי אילדיס: בוודאי, והזמנו אותך לפגישה, לכן ההצהרה הזאת אפילו קצת מקוממת.

מירי אילדיס: כלומר, אנחנו בהתכתבות ואת תגיעי גם לפגישה ואנחנו נשמח להציג לך.

מירי אילדיס: יש לנו שבעה רכזי נגישות בחברת אל על, בגלל הגודל שלה.

אורי מקלב: מה התפקיד שלהם?

מירי אילדיס: הם אחראים לתת פיתרון לכל נושא מיידי.

אורי מקלב: שירות?

מירי אילדיס: שירות ופיתרון מיידי בכל מה שבשטח, On line.

מירי אילדיס: גם בפלאפונים וגם להעיר אותנו באמצע הלילה, אני CRO, לדוגמה אחת כזאת, יש לנו במוקד, יש לנו במבצעי קרקע בתחנות.

אורי מקלב: אז יש לך כמה תפקידים.

אורי מקלב: אחד מהתפקידים שלך זה גם CRO?

מירי אילדיס: כן.

אורי מקלב: זאת אומרת, זה לא בן-אדם מיוחד.

אורי מקלב: יש עוד תוספת תפקיד.

מירי אילדיס: בסדר, יש לנו, אין הנחיה, זה על-פי התקנות האמריקאיות.

אורי מקלב: בסדר.

אורי מקלב: אני מבקש לדעת, מי מפקח.

עירית שביב שני: רכז נגישות צריך לדעת מה החובות שלו ומה הזכויות שלו.

אורי מקלב: אבל מי צריך את זה לפקח?

אורי מקלב: אתם צריכים לעמוד מול הרכזים.

עירית שביב שני: בעניין הזה, החוק לא מאפשר לנו לדרוש שיהיה רכז.

אורי מקלב: מי מפקח בכלי טיס שאם יש, נניח את הדבר האלמנטארי, כיסא הגלגלים המיוחד.

אורי מקלב: מי?

נעמה מזור: אנחנו.

אורי מקלב: אתם עולים על מטוסים ואתם נותנים, בתוך ה- Test?

אורי מקלב: מתי אתם עושים את זה?

קריאה: זאת השאלה.

נעמה מזור: אין לנו הרבה כוח אדם.

אורי מקלב: רבותי, יש כאן בוקה ומבולקה בכל הנושא הזה.

שרון מידן: אני מבקש להתייחס לעניין של ה- CRO, הרכזי נגישות.

שרון מידן: אני פניתי ובדקתי דרך האתר של אל על, ראיתי שבאמת יש רכז נגישות, רשומה כתובת ורשום שהם עובדים לפי התקנון האמריקאי.

שרון מידן: הורדתי את התקנון וקראתי אותו, אבל בשטח אין שום מענה.

אורי מקלב: אין נגישות?

שרון מידן: אין נגישות.

שרון מידן: הם עובדים לפי התקנון האמריקאי, התקנון האמריקאי בנושא הזה שהם אומרים שהם עובדים לפיו, בהתייחס ללקויי שמיעה וחירשים, אבל בפועל, בשטח, אין מענה.

שרון מידן: אין מענה.

שרון מידן: בדקתי את זה.

קריאה: תשאל אותו אם הוא ניסה לצלצל לטלפון TTY שהתקנו לאחרונה.

שרון מידן: אני לא מדבר אנגלית.

שרון מידן: TTY אני מנסה לפנות אליכם כאן, כישראלי, לגוף ישראלי, שלחתי לכם מייל, פקס'.

שרון מידן: ניסיתי לשלוח, רציתי לפנות באמצעות מייל, פקס', SMS, לא היה לי מענה, זאת אומרת שאין לכם מענה ללקויי שמיעה, לחירשים, גם אם אתם עובדים לפי התקנון.

אורי מקלב: קיבלנו תשובה משרון, שאין.

אורי מקלב: גם אם יש, אין מענה.

מיכאל רויטמן: אני יועץ נגישות לרשות שדות התעופה.

מיכאל רויטמן: על אף שאין לנו צד בעניינים הספציפיים פה, הואיל והזמנתם, אז אנחנו מבקשים להגיב.

אורי מקלב: רשות שדות התעופה, מיכאל, בבקשה.

מיכאל רויטמן: קודם כל, אני מבקש ברמה האישית, להביע את התנצלותי עם הסיפור המזעזע ששמעתי של נתן.

מיכאל רויטמן: זה נגע בי יותר ממה שזה נראה.

מיכאל רויטמן: הדיון עוסק פה בכמה עניינים עקרוניים וכדאי לברר ביניהם ולתת, לנסות לתת מענה לשאלות שגם אתה העלית.

מיכאל רויטמן: במדינת ישראל יש חוקים, יש חוקים שנוגעים לענייני נגישות, יש חוקים שנוגעים, חוקים ותקנות, שנוגעים לענייני נגישות, לענייני תחבורה, ונהלים ספציפיים למקום כזה או אחר.

מיכאל רויטמן: אז ברשות אדוני, אני רוצה רק לעשות סדר קטן בנושא.

מיכאל רויטמן: כפי שאמרה חברתי נעמה מהנציבות, בשנת 2003 חוקקו תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות בפרק תעופה.

מיכאל רויטמן: הגורם האחראי לתקנות האלה, שמטעמו הם נוצרו, דא עקא, משום שלא היה במקום אחר, זה שר התחבורה.

מיכאל רויטמן: אני תמה, שר התחבורה מתוקף סמכותו כסמכויות שר, אחראי כמובן על כל פעילות תחבורתית, בין אם היא יבשתית, ובין אם היא אווירית ובין אם היא ימית.

מיכאל רויטמן: בתקנות האלה מצוינים היבטים טכניים, מה צריך להיות בכלי טיס משנה זו וזו, יש הקלות, יש נוהל סדור בנושא הזה.

מיכאל רויטמן: אז קודם כל, על פניו, הנושא, הזיווד של המטוס, אם זה שקעים או דברים מהסוג הזה, הוא צריך ללכת לפי התקנות האלה שעליו אמון שר התחבורה והוא אמור לתת תשובות למה יש ולמה אין בכלי טיס כזה או אחר.

מיכאל רויטמן: לעניין רשות שדות התעופה.

מיכאל רויטמן: רשות שדות התעופה, בתוקף תפקידה, מנהלת ומתחזקת שדות תעופה ומעברי גבול במדינת ישראל והיא אחראית על כל התשתית הפיסית, החל ממגרש החנייה ועד לשרוול שמתחבר למטוס.

מיכאל רויטמן: אותו מטוס הוא ישות נפרדת.

מיכאל רויטמן: הוא ישות נפרדת לחלוטין.

מיכאל רויטמן: לפי החוקים והתקנות, הטיפול בבית הנתיבות אמור להתחיל, בניגוד למה שאנחנו שומעים פה שפוגשים את אותו נוסע, אנחנו קוראים לזה נוסע נעזר, פה אנחנו קוראים לזה אדם עם מוגבלות, אנחנו מתכוונים על אותו דבר, השירות אמור, לשיטת חברות התעופה, הוא אמור להתחיל בדלפקי הצ'ק-אין.

מיכאל רויטמן: לטענתנו ועל בסיס התקנות, הוא אמור להתחיל מהרגע שהוא מגיע לבית-הנתיבות.

אורי מקלב: על-ידי מי?

מיכאל רויטמן: על-ידי חברות התעופה.

מיכאל רויטמן: המוביל הוא המפעיל, כך כתוב.

מיכאל רויטמן: רשות שדות התעופה אינה מפעיל ואינה מוביל.

מיכאל רויטמן: על-מנת להקל על אי-הבהירות נאמר בנושא הזה, רשות שדות התעופה יצרה סט שלם של נהלים פנימיים, שמורכב מידע מצטבר שלנו משנים, על-ידי כל הגורמים, בתיאום ובשיתוף גם עם חברות שירותי הקרקע וחברות התעופה.

מיכאל רויטמן: חברות שירותי קרקע זה חברות שנותנות את השירות, אם זה לא בסיס הבית שלהם, נגיד לופטהנזה או חברות אחרות, וכחלק מהנהלים האלה, מגדירים בדיוק את אופן הטיפול באותו נוסע נעזר.

אורי מקלב: סט הנהלים זה לכל אלו שנותנים שירות אצלכם, בתוך שדות התעופה?

אורי מקלב: זה לא לציבור, זה סט נהלים לכל מי שנותן – מחברות התעופה והחברות הזרות והישראליות?

מיכאל רויטמן: ומקומיות, כן.

אורי מקלב: ונניח גם לאנשים שנותנים שירותים אחרים בתוך שדה התעופה?

מיכאל רויטמן: כן, אבל זה בתחומים שאינם קשורים אלי.

מיכאל רויטמן: זה בערך נקרא לזה עשה, אל תעשה, בהפשטה, לצורך העניין.

קריאה: איך האזרח יודע?

קריאה: איך המוגבל יודע?

מיכאל רויטמן: אני מגיע.

אורי מקלב: אני אשאל שאלה, למשל, יש את השירות הזה, אני לא זוכר אם קינג דיוויד או משהו כזה, שלוקח נניח אנשים בצורה מיוחדת, כולל נכים.

אורי מקלב: אתם גם צריכים להנחות אותם?

מיכאל רויטמן: לא. מה שקשור לתפעול של חברת התעופה, זה באחריותה.

מיכאל רויטמן: הם מחזיקים אתר אינטרנט, יש להם פרסום ושמענו ולחברת אל על צריך לומר, אני אמנם לא צד בעניין, אבל הואיל ואנחנו מכירים את חברת אל על, חברת אל על היא לא פושע לאומי נרדף, לא.

מיכאל רויטמן: קרו טרגדיות, קרו מקרים מצערים,  אבל לא נראה לי סביר לתקוף את חברת אל על ולהגיד – אתם, אין לכם ואין לכם ואין לכם, כי אנחנו רואים לא רק את חברת אל על, אנחנו יכולים לראות עוד חברות ולהשוות.

מיכאל רויטמן: אז נכון, קרו תקלות, אבל לא נראית לי הטענה של נציגת הנציבות – אין לכם ואין לכם ואין לכם.

מיכאל רויטמן: זה לא עובד בצורה כזאת.

מיכאל רויטמן: אני ממשיך.

ישראל אבן זהב: הם בפרונט.

אורי מקלב: זה טוב שאתה מגן על הקליינט הכי גדול שלך.

מיכאל רויטמן: אני לא מליץ יושר של חברת אל על, אני רק רוצה לומר, כשמדברים על נגישות, נגישות ושירות לנוסעים נעזרים.

אורי מקלב: איך אתה מודע בכלל לשירות שלהם?

אורי מקלב: מאיפה אתה יודע בכלל את צורת השירות שהם נותנים?

אורי מקלב: לא באים אליך לא בתודות ולא בתלונות.

מיכאל רויטמן: אז אני רוצה לומר על כך.

אורי מקלב: אתה יכול להגיד שבנושא הנגישות יש לך שיתוף פעולה, איך אתה אומר?

אורי מקלב: אני רק ביקשתי מהם נוהל שהאזרח צריך להיות, מהחנייה כבר לקבל את השירות ואל על מייד נענו לפנייתי, לפי הסט שאני ביקשתי, שהאחריות על חברות התעופה וחברת התעופה אל על היא הצרכנית הכי גדולה שלך, אולי היא יותר מ- 50%, 40% ממה שאתה נותן שירות, אבל לא משנה כמה, והנה רק נתת את ההנחיה וכבר כולנו יודעים שאל על נותנת את השירות לנוסע, מהחנייה, מה- Parking, ואנחנו יודעים שזה לא ככה.

אורי מקלב: אז איפה זה מסתדר מהנוהל שאתה הוצאת ואתה אומר שאתה רואה את האחריות שלהם לתת את השירות מהחנייה, ואל על היא אחת שהיא באמת נענית.

קריאה: אדוני, אתה קצת מבלבל.

מיכאל רויטמן: אני מבקש לא להרחיב בנושא הזה, אני רק יכול לומר לך שלרשות שדות התעופה, ככל שהדברים, קיבלנו פנייה מהכנסת, לרשות שדות התעופה יש נהלים מאוד ברורים ומסודרים שמתייחסים לנושא הזה.

אורי מקלב: לא נשמעה כאן טענה על שדות התעופה.

אורי מקלב: אני מבין שבנושא שלכם זה הרי הנושא של נגישות, אין טענה על נגישות בתוך שדות התעופה.

אורי מקלב: אני מניח ככה.

אורי מקלב: אם יש, זה לא הנושא שלנו, ואנחנו לא על זה דנים היום.

מיכל שיק הרטוב: בשורה התחתונה, אנחנו רואים את זה מהניסיון.

מיכל שיק הרטוב: כמובן שאנחנו, כעמותה, רוצים בלי חקיקה ותקנות שהדברים ייעשו ואנחנו מנסים ככל יכולתנו.

מיכל שיק הרטוב: אבל בשורה התחתונה, אם לא תהיינה תקנות מעודכנות וחבל שנציג משרד התחבורה לא יושב פה, כי המידע שהועבר אלי שזה מתעכב לא חודש-חודשיים אלא שנים.

מיכל שיק הרטוב: התקנות האלה צריכות להתעדכן.

מיכל שיק הרטוב: כל הנושא של השירות שדובר עליו כאן, צריך להיות מותקן בתקנות האלו.

אורי מקלב: השירות והנגישות.

מיכל שיק הרטוב: כן.

אורי מקלב: אנחנו זיהינו פה דבר אחד ברור, שתקנון הנגישות, אם הם קיימים לגבי מבני ציבור וכלי תחבורה יבשתיים, לגבי כל הנגישות התעופתית, אין לנו דברים ברורים.

נעמה מזור: לא, יש לנו תקנות.

אורי מקלב: מאוד מצומצמות ומה שאת אומרת גם כן, כולל כל השירות מסביב לדבר הזה.

מיכל שיק הרטוב: התקנות שיש כיום מתייחסות לכולם.

אורי מקלב: אבל לא בהתאמה.

מיכל שיק הרטוב: לא על הנושא של שירות.

מיכל שיק הרטוב: גם לא בנושא של אוטובוסים.

יצחק הנאו: אני מתמודד עם מבני ציבור ונגישות, אני בונה מבני ציבור נגישים ובוועדה הזאת הרבה זה עלה.

יצחק הנאו: יש הבדל אדיר, גם התקנות חודדו באוגוסט לפני שנה, הגיעו למימדים שמעולם לא היו.

יצחק הנאו: בכל נושא התעופה ואני פתחתי את חוק הנגישות, אנחנו הרבה מאוד שנים בפיגור.

יצחק הנאו: וזה מתחיל מזה.

אורי מקלב: לגבי מה, לגבי הנגישות?

יצחק הנאו: נגישות בתעופה.

יצחק הנאו: לא צריך להיכנס לכל פרטי הפרטים, מעבר לזה, יש את הרצון הטוב של חברות התעופה לתת שירות כזה או אחר.

אורי מקלב: אנחנו לא הבנו נכון.

אורי מקלב: אנחנו מעריכים את העבודה שרשות שדות התעופה עושה ואני חושב שאתם עושים דברים מאוד מאוד חשובים, אבל אנחנו גם, אנחנו לא נגד אל על, הפוך, אנחנו רואים את זה, אנחנו שייכים לאל על, אנחנו מרגישים כל אחד, אל על זה שלנו, ואנחנו מעדיפים ורוצים, מעדיפים את אל על לא בגלל המחירים הזולים, אלא בכל אופן כולם מבינים מה שאני מתכוון, בכל-אופן יש לאל על איזה משהו יותר מסתם חברה מסחרית, בעניין הזה.

יצחק הנאו: זה ציונות.

יהודה גילאי: סליחה, אדוני, מי שמרכז, מי שמוביל את תיקון התקנות.

אורי מקלב: משרד התחבורה.

יהודה גילאי: משרד התחבורה.

יהודה גילאי: אני לא רוצה לדבר בשמם, אני יודע שעורך-הדין של משרד התחבורה שזומן לדיון לא בא עקב מחלה.

יהודה גילאי: אבל בכל מקרה, למיטב הבנתי, הטיוטה של התקנות הועברה להתייחסות מה שנקרא הגורמים המעורבים.

אורי מקלב: לפני כמה זמן?

יהודה גילאי: אני לא יודע.

אורי מקלב: זה הכל שאלה של זמן.

יהודה גילאי: ברשותך, תן לי לסיים.

עירית שביב שני: ישראל, לא מדובר על התקנות לגבי המוניות.

יהודה גילאי: לא, אני מדבר ספציפית על תיקון תקנות בנושא תעופה.

אורי מקלב: תעופה, תעופה.

יהודה גילאי: ויש בתיק, אני חושב, שבעלי העניין נדרשו ועו"ד סטרבקובסקי תתקן אותי, להתייחס עד סוף השבוע הזה, במטרה שמשרד התחבורה יסיים את עבודת הריכוז של הערות בעלי העניין, לפני שזה מועבר.

יהודה גילאי: גם רשות שדות התעופה וגם חברות התעופה, במטרה לרכז את כל ההערות, לפני שזה מועבר לעיון הציבור, כפי שמבוצע בכל תיקון של תקנות.

אורי מקלב: אנחנו נקיים ישיבה, אני כבר מסכם את זה, אנחנו נקיים ישיבה מיוחדת בכל נושא התקנון, נזמין את האנשים הרלוונטיים, כולל היועצים המשפטיים.

אורי מקלב: אנחנו מחויבים לכך.

אורי מקלב: התברר לנו בלי כוונה שבעצם לשני נושאים, הנושא הזה הוא נושא שצריך לקבל את הטיפול שלנו.

מיה גפן: אני רוצה לומר, אדוני, יש פה שני דברים שהם שניהם חמורים מאוד.

מיה גפן: הראשון, שבעצם אנחנו שומעים שנים על גבי שנים, נוצר מצב שיש בעצם בעיות ואין מי שלוקח אחריות.

מיה גפן: האזרח הפשוט, אנחנו לא מדברים על מי שנמצא כאן בוועדה, יושב, נמצאים מולו כל הנציגים או לפחות רובם, האזרח הפשוט, קרתה איזו שהיא תקלה, יש בעיה, הוא רוצה לפנות למישהו, הוא רוצה שמישהו יקבל את הדין על הבעיה ואין כזה בנמצא.

מיה גפן: פונים אל רשות שדות התעופה, היא מפנה אל חברת התעופה, חברת התעופה זה לא אנחנו, זה מצב שהוא לא יכול להתקיים.

מיה גפן: לא יכול להתקיים במדינה מתוקנת, לא יכול להתקיים מהסיבה הפשוטה שאנחנו מדברים גם על האזרחים שהרבה יותר קשה להם, האזרחים האחרים, הם אזרחים שזקוקים לעזרה והם לא יודעים איפה לקבל אותה.

מיה גפן: הדבר השני שהוא חמור מאוד, זה שאזרחים לא יודעים מהן זכויותיהם.

מיה גפן: פה בטעות, בוועדה, אנחנו מגלים שאל על נותנים שירותים מהחנייה.

מיה גפן: זה משהו שאף אחד לא יודע אותו.

אבי אסא: אל על לא נותנת שירותים מהחנייה.

קריאה: מהבידוק.

אורי מקלב: אנחנו גם גילינו שרשות שדות התעופה כן הנחו ויש להם סט נהלים שמחייב או מנחה את חברות התעופה לתת את השירות כבר מהחנייה.

מיה גפן: אל"ף, רשות שדות התעופה טוב תעשה אם תפרסם ותהיה שקופה גם בנוגע לנהלים הפנימיים.

אורי מקלב: אני לא יודע מה מידת המחויבות על נהלים.

מיה גפן: הם רשות מנהלית, הם מחויבים לפרסם את הנהלים הפנימיים שלהם.

אורי מקלב: השאלה היא מה המחויבות של שדות התעופה, של חברות התעופה, לבצע את הנהלים שלכם.

קריאה: זה עניינים שצריכים לבוא במשא ומתן מול אל על, הרשות לא יכולה להכתיב לאל על.

קריאה: אל על פועלת בשדה התעופה.

רוני סטבקובסקי: ולא רק לאל על, לכל חברות התעופה הפועלות בשדה ולא והפנתה אלינו שום פנייה, אם זה נוהל.

קריאה: לרשות שדות התעופה יש אתר אינטרנט.

אורי מקלב: מיכאל אומר לנו כאן שאנחנו הפצנו סט נהלים מפורשים, קיבלנו את זה, ואל על אומרים שבכלל לא יודעים את זה.

אורי מקלב: אז תגידו, איפה אנחנו נמצאים?

קריאה: זה סט נהלים פנימיים של רשות תעופה.

אורי מקלב: למי הם פנימיים?

אורי מקלב: נאמר מפורשות שזה הופץ.

אורי מקלב: לא, אני שמעתי טוב ואני חזרתי על הדברים.

אורי מקלב: זה לא פנימי, זה הופץ לכל אלו שנותנים את השירות בתוך שדות התעופה.

אורי מקלב: זה נאמר כולל.

אבי אסא: יש לאל על חולייה טכנית, חולייה מיוחדת.

אורי מקלב: כולל, הוא אמר, נכון אמרת גם חברות תעופה זרות, הוספת?

אורי מקלב: זה המילים.

אורי מקלב: כן, בבקשה.

אבי אסא: אני אומר, הנוהל הפנימי של הרשות הוא נוהל שהוא הוכן בתיאום עם החברות שירותי קרקע וחברות התעופה.

אבי אסא: גם באל על יש חולייה מיוחדת שהיא אחראית על טיפול בנושא נעזרים וזה יחד עם תחנת אל על ישראל, עם כל הגורמים שם, שהם מטפלים בזה והם חלק, כל התהליכים מתואמים יחד אתם.

אבי אסא: ברמה העקרונית, השירות היום מתחיל בדלפקי הצ'ק-אין.

אבי אסא: נוסע שבכל-אופן צריך יותר מזה, אז הוא מקבל גם ליווי גם למקומות אחרים.

אורי מקלב: נוסע נצרך.

קריאה: איך הוא יודע לפנות?

אורי מקלב: השאלה שנשאלת פה, האם סט הנהלים האלה, יכול להתפרסם לפני הציבור?

אורי מקלב: בכל אופן צריך להכין, מה שאני חושב, שרשות שדות התעופה צריכה להכין את הדברים שהציבור צריך לדעת שיש את האופציה.

אורי מקלב: כל סט הנהלים הזה.

אבי אסא: זה כתוב.

קריאה: זה איזה שהיא הסדרה של השירות עצמו.

קריאה: בין הרשות לבין נותני השירותים באל על, כך שאני חושבת שלפחות, ואני לא יודעת אם זה קיים מבחינה עובדתית באתר האינטרנט של הרשות, למיטב ידיעתי, כן מופיע שנוסעים נעזרים יכולים להגיע לדלפק המודיעין או לאיזה שהיא נקודה.

קריאה: אבל הם צריכים את זה מהחנייה, איך הם יגיעו למודיעין?

אורי מקלב: בכל הדברים האלה, צריך, הדברים צריכים להיות שקופים, הציבור צריך לדעת, ואז הוא יכול לדרוש את זה.

אורי מקלב: הוא לא יכול לדרוש והוא לא יודע, תראו את הדבר הפשוט.

אורי מקלב: אתם מדברים על אנשים שיש להם מודעות לברר את הזכויות שלהם.

אורי מקלב: הרי כל בעלי הצרכים המיוחדים, הם כל הזמן מסתכלים ונעזרים ושואלים ויש להם אפילו ארגונים שעוזרים להם.

קריאה: לא כולם.

אורי מקלב: נכון, לא כולם עושים את זה, אבל אנחנו משתדלים שהם יעשו את זה.

אורי מקלב: לא יודעים גם את זה ותראו כמה אנשים שנמצאים פה ולא אנשים שהם טסים פעם ראשונה, אנשים שכולם היו פה, שהם נוסעים, לא יודע אם מתמידים, אבל נוסעים, נוסעים שנוסעים, נוסעים שיש להם ניסיון בטיסות והם לא יודעים שיש דלפק שהוא עוד לפני הבידוק, אתה יכול לבקש את העזרה מהדלפק הזה, כדי שהוא יהווה את הנוסע הנעזר כבר לשלב הבידוק.

אורי מקלב: וכולם יודעים, כל הנכים שהיו פה, שהם, חלקם ממש מיומנים יותר, הם יודעים שהם צריכים לעבור את הבידוק ורק אחר-כך הם צריכים וזה מה שקרה.

קריאה: בסדר, הם יגיעו למודיעין ואז יגידו להם.

אורי מקלב: השאלה היא נשאלת – האם גם בשדות אחרות, זאת אומרת אל על למשל או חברות ישראליות, גם אותו דבר, אם יש להם את השירות הזה, לא רק בשדה התעופה בארץ, גם אם זה קיים, נניח, שרון לא היה מגיע, שרון לא היה מגיע למצב שלו, אם נניח היה לו את הליווי הזה מההתחלה.

אורי מקלב: הוא לא היה מגיע לבודק, הוא היה מגיע כבר אחרי שמישהו ליווה אותו.

אורי מקלב: השאלה אם זה קיים.

תמר טורג'מן: חשוב לציין גם שמלבד, מזה שעכשיו נמסר לי שבאתר האינטרנט של נציבות שוויון הזדמנויות ושל הרשות, אכן המידע מופיע.

תמר טורג'מן: הוא גם כן, יש לרשות שדות התעופה מחלקת מודיעין, זו מחלקה שמופעלת שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה, משך כל ימות השנה, למעט יום כיפור.

תמר טורג'מן: יש שם נותנות שירות שהן בקיאות בכל השירות שניתן בשדה התעופה וגם באמצעות הטלפון ניתן להתקשר ולבדוק.

שלומית אבינח: השאלה שנשאלת, אני אומרת שוב, אופרטיבית, אם יש דע את זכויותיך, מישהו, סוכן נסיעות או משהו.

אבי אסא: יש בכל האתרים.

שלומית אבינח: כשאתה שולח אותו לאינטרנט, אני אומרת – בסדר.

שלומית אבינח: אבל מי שאין לו אינטרנט.

אבי אסא: יש מענה קולי.

אבי אסא: יש SMS, יש פקס'.

תמר טורג'מן: מה מצפים מאיתנו אופרטיבית, שנפנה לאנשים?

תמר טורג'מן: יש לנו מחלקת מודיעין, יש ברושורים שמחולקים בשדה התעופה.

שרון מידן: אני רוצה לתקן פה, מילה שאמרת לגבי המודיעין.

שרון מידן: אני לדוגמה, כשרציתי לקנות כרטיס טיסה דרך חברת אל על, במקרה, אני כל הזמן אומר חברת אל על, אבל אני נכנסתי דרך האתר, מילאתי את הפרטים שלי, רשמתי את הפרטים שלי והיה רשום שאם צריך נגישות, אני יכול לציין זאת.

שרון מידן: ציינתי, נשאלתי אם אני צריך עגלת תינוק או כיסא גלגלים, אבל אני לא צריך לא את השירות הזה ולא את השירות הזה, אני צריך שירות אחר.

שרון מידן: ואלו שתי האופציות היחידות שהיו.

שרון מידן: כרגע אני מדבר על האתר של אל על.

רוני סטבקובסקי: לעניין המקרה, אני אחלק את זה לשני דברים.

רוני סטבקובסקי: החלק הראשון זה התחושות שלו והחוויה שהוא עבר במהלך הבידוק הביטחוני ואני אקדים ואומר שהתחנות שלנו מונחות לגבי אנשים חירשים להשתמש בכרטיסיות ולהתכתב עם אותם נוסעים.

רוני סטבקובסקי: במקרה הזה, אני לא יכולה להסביר מדוע התקשורת נעשתה בצורה ישירה, זאת אומרת, נעשתה ישירות אתו או דרך המלווה שהיתה שלמיטב הבנתנו היא לא היתה דוברת השפה של שרון.

שרון מידן: אני רוצה להגיב לעניין הזה.

שלומית אבינח: אנחנו לא פותחים את הישיבה, אנחנו ממש בסיכום, אז פשוט, היושב-ראש לא נמצא, פשוט תענו גם לגבי האלבומים, מה קורה עם זה?

רוני סטבקובסקי: לגבי האלבומים, אנחנו השבנו לשרון שהכבודה הלכה לאיבוד.

רוני סטבקובסקי: נציגת תביעות כבודה שיצאה כרגע, עדכנה אותי שהיו גם מקרים שאחרי שנה ושנה וחצי, נמצאו פריטים אז אנחנו מקווים שהפריטים יימצאו.

שלומית אבינח: מחפשים אותם?

רוני סטבקובסקי: אנחנו השבנו שכרגע, לעת עתה, באותו זמן, נעשה מאמץ למצוא את זה ולא הצלחנו למצוא ועל כן פיצינו במידת האפשר, כמה שאפשר היה לעשות.

רוני סטבקובסקי: לגבי הביטחון, אני יכולה להגיד שהתחושות שהוא הרגיש, לא היה לנו נעים לשמוע את מה שהוא שמע ואנחנו כן מחדדים את כל ההתנהלות של אנשי הביטחון שלנו בייחוד עם אנשים שיש להם קשיי תקשורת ואני יכולה להגיד שלמיטב ידיעתי, זה איזה שהוא אירוע חריג שהיה.

רוני סטבקובסקי: אני רק אציין שהעובדה ששרון הרגיש שנעשה לו איזה שהוא בידוק שונה מאחרים, נבעה מהעובדה שהוא נתן, הוא ציין שהוא קיבל מתנה למסור בארץ ועל-פי הנחיות הביטחון, הוא עובר כבר לשלב בידוק אחר.

רוני סטבקובסקי: הדבר דומה גם לכל נוסע אחר שהיה בא ואומר שהוא קיבל מתנה למסור, הוא היה עובר למסלול בידוק שונה.

שרון מידן: זה לא מצדיק את היחס שקיבלתי.

שרון מידן: את רצית שאני אשקר ואומר – לא קיבלתי?

רוני סטבקובסקי: לא לא לא, אז בגלל זה התייחסתי לזה ואמרתי שההתנהלות של הבודקת הביטחונית היא משהו שהיה לנו מאוד קשה לשמוע ואת החוויות שאתה חווית, אבל לעניין המתנה, אתה כבר נמצא במסלול בידוק אחר וזה הנחיות של שירותי הביטחון ולכן שם כבר הועבר למסלול אחר וכל נוסע אחר היה עובר למסלול בידוק, אם הוא היה מעיד על כך שיש לו מתנה.

עירית שביב שני: אבל הוא הרגיש שההתנהגות השונה כלפיו היתה לא בגלל, לפני שהוא אמר שיש לו מתנות.

רוני סטבקובסקי: תראי, קשה לי להתייחס.

שרון מידן: אני חייב להגיד לך שבהרבה מקומות, גם כשיצאתי מהארץ, תמיד אמרתי שאני לוקח מתנות, אז בדקו, עשו שיקוף, החזירו לי.

שרון מידן: לא עשו מזה כזה עניין.

שרון מידן: שם זה היה שונה לחלוטין.

שרון מידן: אני רוצה גם להתייחס למשהו, אני רוצה להוסיף.

שרון מידן: את אמרת לגבי שירות.

שלומית אבינח: שרון, אנחנו ממש בסוף הישיבה.

שרון מידן: שאת כתבת.

שרון מידן: בהתחלה באמת היתה אי-בהירות, לגבי המכתב ששלחת לנציבות והנציבות שלחו אלי, אני קראתי משפט שמאוד בלט לי שאמר שהבודקת אמרה שהיה לה מאוד קשה להבין אותי.

שרון מידן: היא פנתה לבת דודה שלי, להשתמש בה כמתרגמת.

שרון מידן: ואני שואל האם יש לה סמכות לפנות לבת-דודה שלי?

שרון מידן: מה זאת אומרת?

שרון מידן: אני אפילו לא ידעתי שהיא פנתה לבת הדודה שלי, לדבר אתה, עם אדם אחר, בלי לקבל את אישורי?

שרון מידן: מה, אני לא קיים פה?

שרון מידן: כל ההתנהלות צריכה להיות מול אנשים שהם לא קשורים?

שרון מידן: כאילו מה, אני מחיק?

שרון מידן: אני לא קיים?

שרון מידן: יכולים במקום אחר לדבר עלי ולהחליט לגבי?

שרון מידן: איפה הדעה שלי?

שרון מידן: מי אני?

שרון מידן: איפה אני פה בסיפור?

רוני סטבקובסקי: אנחנו קיבלנו את התייחסות הנציבות.

שרון מידן: אני חושב שזו זכות בסיסית של אדם.

שרון מידן: יש פה חוק ויש זכות בסיסית של אדם לדבר עם הבן-אדם, לא עם אנשים אחרים.

רוני סטבקובסקי: אתה צודק.

אורי מקלב: הוא מעלה כאן נושא נוסף, נכון, אנחנו לא הפנמנו וזה לא רק אל על, גם אנחנו, לא הפנמנו מספיק שבעלי צרכים מיוחדים, הם נשארים אנשים, נשארים בני-אדם, עם הזכויות שלהם, עם הרצונות שלהם, עם הכבוד שלהם, עם הפרטיות שלהם, עם הזכות להיות רגיל ולא להתייחס אליהם כשונה.

אורי מקלב: אנחנו בזה, אני מודה לשרון וטוב שהוא מחדד את זה, וכל פעם הדברים האלה ברוך השם מתקדמים, אנחנו נמצאים לא מספיק טובים, אבל הרבה יותר מתקדמים ממה שהיה פעם.

אורי מקלב: בכל ישיבה כזאת, ובכל נושא כזה וכל דיבור כזה מקדם את הדבר הזה.

אורי מקלב: אבל בנושא הזה, זה נכון.

אורי מקלב: אבל אנשים מעדיפים ללכת לבת הדודה, שיותר, היא היתה בתוך העניין ולפתור אתה את הבעיה.

אורי מקלב: שרון, אנחנו קיבלנו על עצמנו.

אורי מקלב: אנחנו חייבים קצת לקצר, מילה אחת לערן מישראייר.

ערן פרנקו: ממש בקצרה.

ערן פרנקו: בשני היבטים.

ערן פרנקו: גם מבחינת התקנות, באמת אמרנו שהתקנות כרגע מאוד מאוד מצומצמות והתקנות שאני מאוד מקווה שייכנסו כמה שיותר מהר, הן הולכות להקפיץ את הדרישות מחברות התעופה בכמה דרגות כלפי מעלה.

אורי מקלב: אתם לא חייבים לחכות לזה, אתם יכולים לעשות את זה לפני זה.

ערן פרנקו: זה הדבר השני שאני מציין בדיוק לזה אני מתכוון.

ערן פרנקו: התקנות כרגע, אני אתן דוגמה מאוד בסיסית עד כמה הן מצומצמות, הן לא מחייבות את חברות התעופה להדריך את נותני השירות, אין שום תקנה כזו, כי זה משהו שאמור להיות בתקנות נגישות השירות שכרגע לא בתוקף כבר כמה שנים, לצערי.

ערן פרנקו: זה משהו שהוא באמת מהותי ורק מתוך הניסיון שלי בישראייר שהיא באמת חברה מאוד קטנה, אבל אנחנו עושים כבר שלוש שנים הדרכות לכל עובד שנוגע בנוסע, ואני אתן דוגמה שאנחנו עושים בכוונה, ציינו על מצגת או דברים כאלה, שאני לא חושב שזה באמת נותן אפקט, כי עלו פה הדברים של גישה, של גישה של עובד, שבאמת מבין את המהות של מה זה שוויון ומה זה שירות שהוא מכבד ואנחנו עושים הדרכות שהן חווייתיות שלדוגמה לתת לעובדים עצמם, לחוות מה זה חירשות, מה זה עיוורון, איך מתמודדים עם משימה ממש עוצמים להם עיניים, נותנים להם משימות בתוך טרמינל לעשות, והאפקט של זה הוא אדיר.

ערן פרנקו: גם זה באמת משנה את ההבנה שלהם של מה זה מגבלה וגם של השירות שהם נותנים אחרי זה, כי באמת הטיפול בנוסעים עם מגבלה דורש הרבה מאוד גמישות והרבה מאוד רצון טוב של עובד ואני חושב שרק דרך באמת להצליח להגיע למודעות שלהם, זה המפתח.

אורי מקלב: אני רק אציע, לפני שאני מסכם, למה שלא תוציאו איזו חוברת?

אורי מקלב: אל על או חברת תעופה אחרת, על זכויות המוגבל?

אורי מקלב: למה לא להוציא חוברת, דף, כהנחיה, זה יכול להיות מופץ אצל סוכני הנסיעות.

אורי מקלב: אדם שהוא מוגבל, סוכן הנסיעות יודע – יש לך כאן חוברת או דף הנחייה, מה שאתה יכול.

אורי מקלב: אתה יכול לגשת לכאן, אתה יכול לגשת לשם, מה הזכויות שלך.

אורי מקלב: זה אחד.

אורי מקלב: אני רוצה לסכם.

אורי מקלב: קודם כל, הישיבה חרגה באופן באמת, חריגה ניכרת מאוד מהזמן שהיא הקציבה לעצמה, אבל אנחנו לא חשבנו שזו תהיה הישיבה כפי שהיא היתה.

אורי מקלב: בעצם, הוצפו כאן שני נושאים, הנושא של התקנון, זה היה צריך להיות, זה היה כאילו נספח בכלל, וזה התברר מתוך ההכנה לוועדה ולא מתוכה.

אורי מקלב: אנחנו באנו עם הסיפורים ולא עם התקנון.

אורי מקלב: יש הרבה מה לעשות בעניין הזה, אנחנו נחשוב ביחד, נראה את הוועדה, האם נקיים ישיבה מיוחדת שיוזמנו האנשים הרלוונטיים רק בנושאים האלה ולא קשור באנשים שממונים על כך ושהם אחראים על כך, כדי גם קודם כל לקבוע מה יש, מה אין, ואיך מקדמים את זה.

אורי מקלב: אנחנו מתוך הוועדה, אני רק רוצה לספר לכם, שתקנות משרד התחבורה שהיו קבורות בוועדות הרבה זמן ואני חושב שתוך חודש זה אושר, תוך שבועיים, בוועדת הכלכלה, אישרה ונתנה מענה בכמה נושאים – רישיונות נהיגה, לבעלי רישיונות כאלו ואחרים, כל מיני תקנות שהיו תקועות בוועדה ויש הרבה תקנות שתקועות בוועדות הכנסת הרבה זמן וכשאנחנו מחברים את זה עם דברים אנושיים, זה לא רק תקנות, עם סיפורים כאלה ומה התועלת, אז זה עצמו, כשיש מי שלוקח על עצמו, אז זה לפעמים גם מקדם את הדברים והיה על זה ספרים.

אורי מקלב: באופן כללי, אנחנו באמת חיפשנו להקל על אנשים בשירות, להתיר קצת את הבירוקראטיה, לשפר עוד דברים, קצת לנער קבעונות, חשבנו קצת להזרים זרם דם חדש או בנהלים קצת לחדש אותם, אנחנו גילינו דברים שלא ציפינו להם ואני רוצה להגיד לכם, אף אחד כאן לא מחפש לא את אל על ולא חברה אחרת, הפוך, אנחנו מרגישים שאנחנו, שזה משהו שיש לכל אחד משלנו, כאזרחים במדינת ישראל וקשה לי להגיד שרק ראינו כאן איזו בעיה.

אורי מקלב: אני חושב שאנחנו צפינו פה לא רק חריגות.

אורי מקלב: לפי דעתי יש כאן אולי באמת רצון ודיבורים יפים, וזה בסדר, זה גם כן שכר שיחה נאה, אבל האמירות האלה בשטח, לפי דעתי יש פערים גדולים מאוד בין הרצונות או בין האמירות לבין מה שקורה בשטח ואנחנו שמענו כאן מספיק נציגות ומספיק מקרים שבמקרה הם הגיעו בלי חפירה רבה, בשביל להגיד ש- 99% מהטיפול באוכלוסיות עם מוגבלויות הן בסדר ורק זה, אנחנו רואים שיש כאן דברים שהם בתהליך עצמו, מובנה בכל הגישה וכל ההסתכלות ואני חושב שאל על לא נראתה פה ביופייה.

אורי מקלב: אנחנו, אני חושב, לצערי, ממש לצערי, המקרים האלה, יש לזה תשובה.

אורי מקלב: אני חושב שטיפול באמת אינטנסיבי ולפרסם את הדברים האלה ושינוי בכל המערך של הטיפול במוגבלים, יכולה באמת קצת לאזן את ההתרשמות פה.

אורי מקלב: יש פה, זה צריך לבוא מהראשון ועד האחרון שמטפל, כולל ואני מזהה באופן מיוחד את הנושא של הבודקים, לפי דעתי לבידוק יש כאן בעיה, יכול להיות שהם מיומנים והם רואים את האחריות שלהם על הביטחון, אבל זה לא ייתכן שאדם עם מוגבלות הוא נהיה חריג כאן גם בנושא הזה ואנחנו שמענו כאן גם משמחה וגם מאחרים, גם מהר זהב דברים, את ההתמודדויות הקשות שיש לנכים והנכים, אני מבין שזה לא קל, אני מבין שבשדה התעופה, השירות בתוך המטוס הוא לא קל, הוא לא קל, בזמן קצר צריך לתת שירות במקום מוגבל, והצפיפות שיש, אבל זאת חובתנו.

אורי מקלב: חובתנו החברתית, חובתנו האנושית, חובתנו גם החוקית, אני מקווה שזה גם התקנונית או החוקית בעניין הזה, לתת את המרב ולתת בשוויוניות ולעשות לא ככל יכולתנו, אני שמעתי כאן ככל יכולתנו.

אורי מקלב: ככל יכולתנו זה לפעמים מילה שהיא מגבילה אנשים.

אורי מקלב: ככל יכולתנו הפירוש הוא לשנות דברים שיהיה לנו יכולות לעשות ולתת את השירות במטוס.

אורי מקלב: הסיפור של נתן זה בכלל סיפור בפני עצמו, זה חורג בכלל מהנושא של רק השירות.

אורי מקלב: גם בסיפור של שרון, יש פה הרבה עוגמת נפש, הרבה אטימות ואיזה חוסר רגישות לעניין הזה והתוצאה היא תוצאה קשה.

אורי מקלב: זה לא רק, לפעמים יש דברים ששוכחים.

אורי מקלב: שירות לקוי, אני חושב שיכול, אבל כאן יש כאן נזק בדברים רגשיים, סנטימנטאליים שלו, שנפגעו.

אורי מקלב: אני חושב שהנושא של נוסע ערבי, הנכה הערבי שהיו צריכים שבבידוק קורעים לו את הכרית שהיא מכשיר רפואי ממש, זה לא עזר, זה מכשיר רפואי, בכל קנה מידה והתוצאות שבן-אדם נמצא, זה דברים שמזעזעים אותנו, באמת אני חושב.

אורי מקלב: אני חושב שמי שישב פה, אני קצת נתתי גם לזמן להתארך, לא יכולתי לקטוע אנשים שעברו את זה באמצע, אבל אני התחברתי אליהם רגשית, זה לא היה עוד, לא כל יום יש לנו ועדה שהדברים מועלים פה באופן כל-כך אותנטי, כל-כך אמיתי, כל-כך מדבר ואני מקווה שדברים שיוצאים מהלב, גם ייכנסו ללב.

אורי מקלב: בסיכום של דבר, אנחנו נשלח גם מכתבים לשר התחבורה שיקיף את כל הנושאים שדיברנו פה, בכל הנושאים האלה.

אורי מקלב: אנחנו, יכול להיות שנקיים עוד ישיבה, לאחר המסקנות שלכם במקרה של נתן, או אנחנו רוצים גם לראות מה התקדם בטיפול של שרון.

אורי מקלב: השאלה אם יש עוד מה לעשות בעניין שלו, חוץ מהיחס שלפי דעתי צריך לשבת אתו על כל הפרטים, לעשות בדיקה זה מאוד חשוב לו, לפי דעתי, שייראו שטיפלו בזה, בכל הנקודות, בכל מה שהוא עבר.

אורי מקלב: אתה מסכים לזה?

שרון מידן: בהחלט, בהחלט.

אורי מקלב: ומעבר לזה, גם אולי עוד אפשר, זה נראה כמעט באופן מובנה, דברים שהיו בבדיקה מיוחדת, לא חוזרים.

אורי מקלב: זה כמעט, אני לא יודע מה האחוזים, אבל זה המקרים שצפים פה, הדברים שהלכו לבדיקה לחריגה או לבדיקה, לא רק מגיע למחרת, זה כנראה לא מגיע ואני לא יודע מה, איפה זה נמצא ומי מקבל אותם.

אורי מקלב: אני מודה לכולכם שהייתם אתנו.

אורי מקלב: איך הסיום של אל על?

אורי מקלב: טוב שטסת אתנו, אז טוב שהייתם אתנו.

שרון מידן: אפשר להוסיף משפט?

אורי מקלב: כן.

שרון מידן: אני מבין שפת סימנים וגם לפעמים מגיע למקומות ומביא כלים למודעות שקשובה לחירשים.

שרון מידן: אני מוכן לבוא אליהם, לאל על, לכל חברה אחרת, לבוא ולעשות את הקורס בהתנדבות, בהתנדבות, ללמד אתכם, כדי שתהיו מודעים יותר לחירשים, לצורת ההתקשרות, אולי אפילו ללמוד שפת סימנים בסיסית.

אורי מקלב: אנחנו התרשמנו, חוץ מהדברים בצורה שהוא דיבר והמתרגם גם כן, אתה עושה עבודת קודש כמתרגמים, אבל אנחנו גם השכלנו לראות את הדבר הזה, את דו-השיח, ואנחנו גם שאלנו את עצמנו, כשאנחנו צריכים להסתכל על שרון ואנחנו מסתכלים עליך, המתורגמן.

אורי מקלב: אנחנו גם קיבלנו כמה תובנות בעניין.

אורי מקלב: אנחנו ראינו שאנחנו צריכים להסתכל לשרון, לא צריכים, לשמוע אותך ולהסתכל על שרון, זה חלק מהדברים שאנחנו גם כן למדנו תוך כדי ישיבה.

אורי מקלב: אין ספק שהישיבה הזאת היתה ישיבה שהיא גם משכילה ומעוררת רגשות, חוץ מאשר גם דברים שוטפים ודברים חוקיים והתנהלות רגילה.

אורי מקלב: תודה לכולם.