ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 337, 2011-02-09 09:00

דוד רותם: בוקר טוב, אני פותח את הישיבה שתדון בהצעת חוק הגנת הפרטיות, תיקון 11, של חבר הכנסת אורי מקלב וגפני.

דוד רותם: לפני שנגיע לחוק, אני רוצה לציין אירוע שקרה אתמול שהוא אירוע יוצא דופן וחד פעמי, אני מקווה, במערכת המשפט בישראל.

דוד רותם: אתמול קיבלנו בצער הודעה על התאבדותו של שופט בשל עומס רב המוטל על שופטי בית המשפט.

דוד רותם: הצורך לחזק את מערכת המשפט הוא דבר שידוע לכולם, ולצערי הרב, איש לא נוקט אצבע.

דוד רותם: ועדת החוקה תקיים ביום שני דיון מיוחד בנושא התאבדותו של השופט בן עטר, בנושא העומס המוטל על מערכת המשפט.

דוד רותם: לדיון הוזמנו נשיאת בית המשפט העליון, מנהל בתי המשפט, שר המשפטים, שר האוצר, נציגי האוצר, נציגי השופטים.

דוד רותם: לא יעלה על הדעת שאנחנו נבקש משופטים לעשות את עבודתם בלי שאנחנו נותנים להם את הכלים המתאימים ונביא בסופו של עניין לכך ששופטים ייאלצו לקחת את חייהם בידם כדי לא לפסוק דין שאינו אמת או בגלל העומס.

דוד רותם: אנחנו מביעים את צערנו על האירוע, אנחנו מביעים תנחומים למשפחה, ואנחנו מתחייבים לחזק את מערכת בתי המשפט באופן כזה שהשופטים יקבלו תנאים הוגנים, אפשרות הוגנת ויפסקו דין אמת בין אדם לחברו.

דוד רותם: גברתי היועצת המשפטית נא להתחיל לקרוא את החוק.

נעמה מנחמי: אנחנו בהצעת חוק הגנת הפרטיות שעוסקת בצילום של אנשים שנפגעו.

נעמה מנחמי: אתחיל לקרוא.

נעמה מנחמי: הצעה שהיא לדיון כאן היום זה  סעיף נוסף למקרה שאין לאותו אדם משפחה כמפורט, כפי שציינו עד עכשיו, הצעת הסעיף היא – לא היו לנפטר קרובי משפחה המנויים בפיסקה 3 ובית המשפט אישר את הפרסום.

נעמה מנחמי: כלומר, מקום שאין בני משפחה שיכולים לאשר פרסום בית המשפט  יוכל לאשר את זה.

נעמה מנחמי: סעיף ג שהוצע על ידי הממשלה להסירו - - -

דוד רותם: סליחה, על ידי מי זה הוצע?

דוד רותם: הסעיף הזה הוסף על ידי הממשלה בוועדת השרים לענייני חקיקה, הממשלה לא יכולה להציע שום הצעה שנוגדת את החלטת ועדת השרים.

נעמה מנחמי: בכל מקרה אני אקרא אותו.

נעמה מנחמי: בתובנה כאמור בסעיף קטן (ב) רשאי בית המשפט לתת צו כאמור בפיסקאות 1-4 שבסעיף 29א בלבד.

נעמה מנחמי: נוכח בית המשפט כי דבר הגשת התובנה הובא לידיעתם של כל בני המשפחה המנויים בסעיף קטן (ב) רשאי הוא לפסוק גם פיצויים.

נעמה מנחמי: זוהי הצעת החוק.

דוד רותם: תודה.

דוד רותם: חבר הכנסת מולה, בבקשה.

שלמה מולה: תודה רבה אדוני היושב ראש, אני רוצה להתחיל מהסוף, אנחנו בסיעת קדימה, כעיקרון, אנחנו תומכים בחוק, אבל החוק כנראה כפי שמוצע יש עליו איזושהי קיצוניות יתר, לכן אנחנו מבקשים גם מציעים בדיון שהתקיים, למצוא את האיזון הנכון בין הזכות של הציבור לדעת לבין הפרטיות של האדם.

שלמה מולה: לכן הניסוחים המוצעים כאן יש בהן איזשהן בעייתיות מסויימת.

שלמה מולה: אני מתקשה למשל לקבוע כאשר מדברים למשל על סעיף 2-3 – "התקבלה הסכמה לנפגע כאמור", זאת אומרת האם הכוונה היא כמו כרטיס אד"י, שהאדם שפעם יבוא ויגיד, אם יקרה לי כך וכך, אז הוא יפקיד כרטיס כזה, למי?

שלמה מולה: לאיזה תקשורת?

שלמה מולה: לכן אני מתקשה לראות כיצד אפשר בכלל להבטיח.

שלמה מולה: מה, כל אדם שמתהלך ברחוב הוא למעשה יכול לחשוב שאי  פעם הוא עלול להיפגע?

שלמה מולה: דבר שני במדינה דמוקרטית, במסגרת ובמקום שבו יש חופש העיתונות, חופש המידע - אני חושב שאנחנו מאוד צריכים להיות זהירים כדי שלא נחזור למדינות שבהן חופש הביטוי וחופש המידע הוא לא הדבר החשוב ביותר.

שלמה מולה: לכן אני בא ואומר, התקשורת או המפרסמים יצטרכו באמת אולי להיות קשובים לרחשי הציבור, אולי לפרסומים שעלולים לבזות את האדם.

שלמה מולה: אני משתמש במושג ביזוי – כאן במסגרת הקוד האתי של העיתונות ולא בטוח שזה בחקיקה, ולכן אני חושב שאם בכל זאת המחוקק יצטרך לקיים חקיקה על המילה ביזוי, להגדיר מה זה ביזוי של האדם, או גופה וכן הלאה, יכול להיות שעל זה אולי צריך לקיים דיון.

שלמה מולה: בעוונותיי, אני הייתי רוצה שהתקשורת תיקח את האחריות, תקבע קודים אתיים מאוד ברורים ולא שבית המחוקקים יצטרך לחוקק.

שלמה מולה: אני באמת זוכר בתקופה שלא הייתי חבר כנסת, שאנחנו ראינו פרסומים של גופות, ברוך השם, אנחנו היום במצב ביטחוני הרבה יותר טוב, בתקופה שבה היו פיגועים של האוטובוסים.

שלמה מולה: נכון, לא כל הציבור היה רוצה לראות גופה מרוסקת על אוטובוס, ואיך מושכים אותה, הדברים האלה בהחלט כן.

שלמה מולה: אבל אני חושב שבהצעת החוק הזאת הלכנו מאוד רחוק, זה מאוד רחב מדי.

שלמה מולה: הייתי רוצה דווקא לפנות לרב מקלב, למתן את ההצעות כי במקום שבו אנחנו יותר נתערב לתקשורת, יכול להיות שאנחנו נפסיד בסוף.

שלמה מולה: תודה רבה.

דוד רותם: רבותיי, לפני שאשאל את חבר הכנסת שלמה מולה, מה אתם רוצים למתן, ושתסבירו לי מה הקשר בין צילום שלי כשאני נפצעתי בפיגוע לבין דמוקרטיה, או לבין זכות הציבור לדעת, האם לי אין זכות גם שלא יפרסמו את התמונה שלי כשאני במצב לא נוח.

דוד רותם: אני רוצה להקריא לכם מכתב שקיבלתי מתושב מדינת ישראל.

דוד רותם: דיברתי איתו והוא הסכים שאני אקריא את מכתבו עם כל הפרטים שהוא מציין בהם.

דוד רותם: וכך הוא כותב: "שמי איתן, בן 32 מחולון, אני אחיה של - - שנרצחה בפיגוע ירי במועדון הבר-נוער בתל אביב.

דוד רותם: אני רוצה לספר לכם קצת על הפיגוע האישי הנוסף שהתקשורת העבירה אותנו ומדי פעם עדיין מעבירה.

דוד רותם: לאחר הרצח, עוד כשאחותי שוכבת בזירה וחוקרי מז"פ מצלמים ובוחנים את הזירה, הגיע לו בחור עלוב נפש עם מצלמה וצילם את אחותי כשהיא אפילו לא מכוסה.

דוד רותם: מאותו רגע כל התקשורת כולה החליטה לעשות מהתמונה הזאת - - - חלק פרסמו את התמונה הזאת ללא שום צינזור, חלק צינזרו רק את הפנים, בידיעה שבני המשפחה לא יזהו את בגדי אחותי, או יותר פשוט, בפיגוע נרצחו שני אנשים – גבר ואשה, כל אדם עם זוג עיניים רואות מזהה אשה בבירור, אשה בתמונה.

דוד רותם: חלק צינזרו את כל הגופה, אבל צינזור קליל שצינזור מאפשר לזהות ללא כל בעיה.

דוד רותם: כמו שכולם יודעים, הרוצח לא נתפס עד היום, ומדי פעם צצה לה איזה התפתחות בחקירה, ואיתה גם הכתב שמחליט לנצל את הרגע ולפרסם שוב את התמונה.

דוד רותם: מבלי לחשוב מה זה יכול לגרום לבני משפחה ולאנשים נוספים קרובים שמחליטים להדליק מחשב ורואים פתאום כותרת - התפתחות בחקירת הבר-נוער, לוחצים על הלינק, והופ רואים את התמונה.

דוד רותם: קשה לי לתאר לכם מה זה עושה באותו רגע, אני מקווה שאתם מבינים לבד, כל זה בשביל טיפת רייטיניג, בשביל בשר תצלומי שיהיה בכתבה, מבלי להתחשב ברגשות המשפחה.

דוד רותם: אני מקווה שאני לא רושם את המייל הזה מאוחר מדי ושתציגו את הפן האישי שלי בחוק שאתם מנסים להעביר".

דוד רותם: רבותיי, זה מה שמרגיש הציבור, אפשר לסמוך על התקשורת.

נחמן שי: מצד אחד הוא לא בהכרח מה שמרגיש הציבור, אפשר להביא גם מכתבים אחרים, עם כל הכבוד אני מכבד כל מכתב, אבל עוד לא שמעתי שיש דובר אחד לכל הציבור.

דוד רותם: אבל זה מעניין שאני לא קיבלתי אף מכתב של מישהו שאומר - אני רוצה לקבל צילומים של בני משפחתי כשהם ערומים בפיגוע.

אורי מקלב: נכון שהציבור אוהב להציץ ולראות בתמונות וחלקם, הוא רואה את זה ואחרי זה הוא מזדעזע, הוא אומר זה לא בסדר, אבל אלה שנפגעים זה כן הציבור שמדבר.

אורי מקלב: מספיק מקרה אחד, לא צריך אח של אחות שנרצחה, לא צריך עוד תוספת של הציבור, זה לא מספיק מזעזע?

אורי מקלב: אני אקריא עוד כמה מכתבים כאלה?

שלמה מולה: השאלה מה הציבור מרוויח מבחינת מתן המידע, האינפורמציה.

דוד רותם: רבותיי, יש תחושות גם לאנשים בודדים, ואנחנו לא צריכים לקשור את זה, זה לא קשור לא לדמוקרטיה ולא קשור לחופש הביטוי.

דוד רותם: גם לאדם שנפגע יש זכויות וצריך להגן על הזכויות שלו.

דוד רותם: העובדה שמישהו בוחר למכור עיתונים למהדורות חדשות באיזשהו ערוץ ולנצל את הגוף שלי או את הפגיעה שלי - -

שלמה מולה: האמת, עדיף לקנות עיתון מאשר לקבל עיתון בחינם.

דוד רותם: נדמה לי שאני חתום על החוק נגד העיתון הזה ולא אתה.

דוד רותם: הייתי רוצה, חבר הכנסת מולה, אם אתה יכול לפני שאתה הולך להגיד לנו מה קיצוני אצלך מדי ומה היית רוצה לאזן.

שלמה מולה: אני אענה לך אחרי חברת הכנסת שלי.

דוד רותם: למה אחרי שלי - שלי לא רוצה לאזן, היא בכלל מתנגדת לחוק.

אורי מקלב: אני דווקא הראיתי לחבר הכנסת מולה תמונה שהתפרסמה לפני כחודש בעיתון דווקא בזמן פיגועים - בעל שרצח את אשתו שהיא אמא לשבעה ילדים.

אורי מקלב: זו תמונה שפורסמה בעיתון לא בצורה מכובדת לנרצחת בכלל ולא לילדים שיראו את זה, אבל זו תמונה, למשל, שהחוק לא יאסור, שבאופן מעשי לא כתוב השם שלה וגם לא מזהים אותה, אבל הדבר הזה נמצא גם בזמן שיש פיגועים, גם בזמן שלא נמצאים פיגועים, זה יכול להיות עוד מקרה רצח, ועוד תאונות דרכים קשות, כפי שיש כאן תמונה של בחור שמתבוסס בדמו מתחת לגשר בעתלית לאחר שנהג רצח אותו בויכוח.

אורי מקלב: אבל יחד עם זאת, גם התמונה הזאת וגם התמונה הזאת שהן מספיק מזעזעות, הן לא אסורות לפי החוק הזה בגלל שאי אפשר כרגע, או שלא ממש רואים את הפנים, כך שזה לא סוגר ולא נותן שום תמונה לעשות, ורוב העיתונאים היום באמת שומעים על זה.

אורי מקלב: מה שקורה הוא שבמיוחד היום, בגלל האינטרנט, בגלל עוד כל מיני אתרים שנפתחים, שם מראים ללא שום מגבלה וללא כל צנזור כפי שהיה פיגוע בכרמל, עד שהמשטרה נאלצה בגלל שמפקדת המשטרה היתה שם בתמונה - המשטרה עצמה הורידה מהאתרים את התמונות המזעזעות האלה.

דוד רותם: חברת הכנסת שלי, בבקשה.

שלי יחימוביץ': אדוני היושב ראש, אני אפתח ואומר שאני מאוד מזדהה עם רוח החוק ועם הערכים שעומדים מאחוריו והרצון לשמור על צינעת הפרט.

שלי יחימוביץ': אני מזדהה עם התוכן של החוק, אני מתנגדת לחקיקה של הערכים האלה.

שלי יחימוביץ': במיוחד קל לי לומר את זה, בגלל שאתה יודע חבר הכנסת מקלב שאתה ומשה גפני מחברי הכנסת – אני יודעת שהציבור לא יודע את זה, אבל מחברי הכנסת שיש לי איתם שותפות דרך מאוד עמוקה, ובדרך כלל אנחנו רואים את הדברים עין בעין מבחינה מוסרית.

שלי יחימוביץ': אני ארשה לעצמי לומר שב-80% מהדברים שעולים על סדר היום, אנחנו באמת רואים את הדברים עין בעין באופן מאוד עמוק, וגם משתפים פעולה.

שלי יחימוביץ': כאן גם אני מזדהה לחלוטין – אני מזדהה עם המכתב שנשלח, אני מזדהה עם תוכן החוק, דבר כזה לא יכול להיות בחקיקה, אסביר למה.

שלי יחימוביץ': אנחנו חברה שחובה יחד טראומות לאומיות וארועים מכוננים לאומיים באופן כזה שנצרב בתודעה והוא יוצק תוכן לתוך האתוס שלנו כחברה.

שלי יחימוביץ': חלק גדול מהחיים כאן במדינת ישראל מתועדים על ידי תמונות סימבוליות ורגעים מכוננים שנצרבו בתודה והצטרפו לתוך הארסנל של הדברים שאנחנו מאמינים בהם, מוכנים להילחם בשבילם, מוכנים לשלוח את הילדים שלנו לצבא, מוכנים לעשות הרבה מאוד דברים, מוכנים לחיות כאן בכל סיטואציה שהיא, אוהבים את המדינה, כל זה מלווה ונשען על הסיפור מעשה הקמתה ותחייתה ואורך חייה של מדינת ישראל.

שלי יחימוביץ': הדברים האלה מתועדים בצילומים, ברגע שאתה מנתק את הכיסוי התקשורתי מהארועים עצמם, אתה בעצם גודע את אותו חבל טבור שמזין את הידע של הציבור ואת התחושות שהוא יכול לגבש כלפי דברים שהוא רואה.

שלי יחימוביץ': כל כך הרבה דברים קורים שראויים לתיעוד ואם החוק הזה יעבור הם פשוט לא יתועדו.

שלי יחימוביץ': חלק גדול מהתקשורת היום חיה בשידור חי.

שלי יחימוביץ': ברגע שיש אסון, הערוצים נפתחים, גם ערוצי האינטרנט, ערוצי הטלוויזיה, ערוצי הרדיו שלא משדרים תמונות, אבל התמונות זורמות כל הזמן בשידור חי.

שלי יחימוביץ': הדבר הזה, אתם אומרים שיש מכתב כזה או מכתב אחר.

שלי יחימוביץ': נניח אנחנו מדברים על רצונו של הציבור, הציבור רוצה לראות את זה, הציבור רוצה לחוש חלק מהארועים האלה, הוא רוצה חלק באמצעות המדיום הטלוויזיוני, לא יעזור כלום.

שלי יחימוביץ': אנחנו יכולים להגיד שזה לא בסדר, ושאי אפשר שברגע אסון כל עם ישראל התכנס סביב מכשיר הטלוויזיה וירצה לראות בשידור חי את הדברים, אבל זאת המציאות.

שלי יחימוביץ': השידור בישראל הוא מאוד איכפתי, הוא מאוד סולידרי, הוא מאוד מתעניין באקטואליה, והוא רוצה לראות את הדברים.

שלי יחימוביץ': ברגע שאתה אוסר הזרמת חומרים בשידור חי, אתה בעצם לחלוטין לא מאפשר כיסוי של אירוע.

שלי יחימוביץ': אגב, גם בדיליי, גם אם אתה משדר את הדברים, חצי שעה אחרי או אפילו חמש דקות אחרי, ברגע שאתה צריך לכסות – כלומר, למשל כשאתה מצלם פיגוע המוני, ויש אמבולנסים ופצועים מובלים, אין לך אפשרות בכלל לשדר את הצילום של הארוע הזה, לעולם אם אתה תחיל את החוק הזה, אתה פשוט הופך את זה לבלתי אפשרי בפועל מבחינת הריאליות.

שלי יחימוביץ': אני חושבת שההפסד הוא הפסד מאוד גדול לחברה הישראלית.

שלי יחימוביץ': אני אתן לך דוגמה נורא קטנה.

שלי יחימוביץ': יש לי חברה טובה, סופרת נפלאה קוראים לה צרויה שליו, בשעתו היא נפגעה בפיגוע שהיה ברחוב עזה כאשר הביאה את הבן שלה לבית הספר.

שלי יחימוביץ': הצילום של הפצועה תועד, יושבת על המדרכה פצועה מתבוססת בדם במידה רבה.

שלי יחימוביץ': היא נפצעה באורח בינוני, אבל אורח בינוני זה יכול להיות מאוד קשה לפרט עצמו.

שלי יחימוביץ': בהמשך, ספרים שלה פורסמו ברחבי כל העולם, תורגמו וזכו להצלחה מסחררת, ותמונה שלה עם הפיגוע, מהפיגוע, איתרה את הכתבות שפורסמו בכל העולם במגאזינים הכי יוקרתיים, תוך שהיא מתארת את האירוע ומייצרת הזדהות עם מדינת ישראל דרך התמונה הזאת.

שלי יחימוביץ': התמונה הזאת לא היתה מצולמת, לא היתה עולה לעולם, לא היתה נשמרת במערכות העיתונים והיא שודרה, כן, בזמן אמת, בלי ששאלו את רצונה, ויש לנו אלף ואחד תמונות כאלה שמתעדות את חיינו כאן.

שלי יחימוביץ': אני רוצה שתדעו את הפרקטיקה, תמונות שמגיעות למערכות הן לעיתונות המשודרת והן לעיתונות הכתובה.

שלי יחימוביץ': יושבים כאן נציגים גם של זו וגם של זו.

שלי יחימוביץ': הן הרבה יותר גרועות ממה שמפורסם.

שלי יחימוביץ': אני רוצה שתבינו, מה שמתפרסם הוא קצה קצהו של החומר הנוראי שמגיע למערכות.

שלי יחימוביץ': מגיעים חומרים שהם אפילו דברים נוראיים - אתה רואה גופות עם ראשים ערופים, אתה רואה פציעות קשות ומדממות, אתה רואה באמת אנשים שהם מעורטלים כי הורידו מהם את הבגדים ומטפלים בהם עכשיו טיפול נמרץ, התמונות הן מחרידות, התקשורת עושה כל הזמן צנזורה עצמית ולומדת תוך כדי תנועה, הנה, החוק שלך בכלל לא רלבנטי לדבר אחר.

שלי יחימוביץ': בשעתו באסון המסוקים המצלמה נחה לרגע על תרמיל של חייל, השם שלו היה כתוב שם, זאת היתה זוועה, הורים שלו למדו על מותו מהתמונה של התרמיל.

שלי יחימוביץ': בפיגוע בקו 5 צולמה בובה, הרי המשפחה הקרובה יודעת של מי הבובה הזאת ואיך הילדה הלבישה את הבובה.

שלי יחימוביץ': התקשורת הפיקה לקחים, היום נזהרים מאוד בצילום פרטים מזהים שמיים, לא תמצא יותר צילום של תרמיל עם שם, עם קלוז-אפ עליו.

שלי יחימוביץ': כלומר, התקשורת כן מתכתבת עם הציבור, היא לא רוצה להרגיז את הציבור, היא רוצה רייטינג, וכשהיא רוצה רייטינג, היא לא רוצה לעורר כעס באנשים האלה שכותבים לך מכתבים, לכן היא מצנזרת את עצמה ומחילה על עצמה רגולוציה עצמית.

שלי יחימוביץ': אני ממש מציעה – יש לי עוד הרבה דברים להגיד בהקשר הזה כולל חוסר הרלבנטיות של החוק שאנחנו חיים בעידן של אינטרנט, אז המשטרה תוכל אולי להורות לאתרים מוכרים להוריד תמונות, אבל מה תעשה עם הפייס-בוק?

שלי יחימוביץ': אין כאן שליטה, זה זולג לכל הכיוונים, לכן אין היתכנות במציאות ליישום של החוק, ואם יהיה יישום של החוק, לא נהיה עדים יותר לארועים המכוננים של חיינו.

שלי יחימוביץ': אני מציע לך חבר הכנסת מקלב, אני מכירה את הדינמיקה הזאת, כשאנחנו מתחילים להריץ חוק, אנחנו נורא רוצים שהוא יעבור, כי אנחנו מחוקקים, ואנחנו רוצים לראות אותו מגיע לקריאה שנייה ושלישית ונכנס לספר החוקים, ונכנס לרשימת החוקים שלנו.

שלי יחימוביץ': אבל אני באמת מבקשת ממך, שתנסה לפני שאתה ממשיך לקדם את החוק שאתה וגפני תשבו יחד עם עורכי העיתונים והמדיומים השונים, תשבו לפגישה אחת ותלבנו ביניכם את הדברים.

שלי יחימוביץ': יש לי תחושה שאתה תופתע ממידת הנכונות שאתה תקבל שם להחיל על עצמם את הכללים האלה, וזאת בקשתי.

דוד רותם: תודה לחברת הכנסת יחימוביץ.

דוד רותם: אני מוכרח לומר שאפילו אותי הפתעת, כי אני בשיחות לפעמים כשניהלנו עוד לא ראיתי שאת כל כך סומכת על הריסון העצמי של התקשורת.

שלי יחימוביץ': לא נכון, אני בעד ריסון עצמי.

דוד רותם: את לא חושבת שהתקשורת עושה את מה שאת רוצה.

שלי יחימוביץ': ברור שלא, מה זאת אומרת, זה היה רע מאוד אם התקשורת היתה עושה בדיוק מה שאני רוצה.

נחמן שי: עושה רושם שאת די מסתדרת עם התקשורת, שלי.

שלי יחימוביץ': התקשורת אינה נקייה מפגמים, אבל הקיום שלה הוא נישמת אפנו כאן.

נחמן שי: האם הדיון הוא על התקשורת או על החוק.

נחמן שי: בוא נדבר על תקשורת.

דוד רותם: בבקשה, אדוני חבר הכנסת נחמן שי.

נחמן שי: אני מודה לכם על ההזדמנות להשתתף בדיון.

נחמן שי: גם הרצון להגן על אותם אנשים שנפגעים בנסיבות כאלה ואחרות, אסור לו שהוא יעקר את התקשורת מהאחריות שלה ומהמחוייבות שלה כלפי הציבור הכללי – קוראים, המאזינים והצופים.

נחמן שי: חיפוש האיזון הוא לא יכול להיעשות בהעדר של חקיקה והתערבות חד-צדדית בתוך העולם הזה שהוא עולם שחיוניותו לחברה הישראלית מתגלית כל יום מחדש, כל יום מחדש.

נחמן שי: הרבה מהדברים שהתרחשו רק בשבועות האחרונים לא היו קורים אילולא התקשורת עמדה והגנה על הזכות של הציבור לדעת, בניגוד לרצון גם אולי של הבית הזה ודאי של הממשלה למנוע את הדברים האלה.

נחמן שי: גם המאבק הנוכחי על המחירים שעומד להסתיים בחלקו קצת היום אחר הצהריים, אני מבין, הוא גם בין היתר מפני שהתקשורת יודעת להניף את הדגל, ולהילחם מלחמות  ציבוריות חשובות.

נחמן שי: אני גם עברתי דברים מהסוג הזה, גם בהם לא זכיתי ליחס אוהד במיוחד, ולא העברתי חוק למחרת שאסור יהיה לפגוע באנשי ציבור או שאסור לעשות כך או אסור לעשות אחרת.

נחמן שי: לא, קיבלתי את זה כחלק בלתי נפרד מהתפקיד שלי, ואני צריך לעשות לעצמי את החשבון  אם אני רוצה להמשיך בו או לא מסיבות כאלה ואחרות, אבל גם זה לא על סדר היום.

נחמן שי: אנחנו מדברים על נסיבות שבהם חוק מנסה להחזיר את הגלגל לאחור, לתרבות אחרת, למקום אחר, לדברים שאינם אפשריים ב-2011.

נחמן שי: שלי הזכירה את זה בסוף דבריה, אני רוצה לפתוח בזה.

נחמן שי: העולם שסביבנו אינו נמצא בבעלות של אנשים שיושבים בחדר הזה או במקומות אחרים.

נחמן שי: לא רק אתרי אינטרנט שהוזכרו, אלא כל מכשיר כזה שכל אחד או רובנו נושאים כמוהו, הוא היום תחנת שידור מהלכת.

נחמן שי: גם אם תרצה אדוני, ותרצה חברי אורי לומר בסדר, העיתונים וכלי התקשורת הממוסדים והמסודרים, הדבר אסור עליהם, המידע הזה יופצץ, אנחנו יודעים, בכל הארועים הקשים שעברנו בעשור האחרון, בסופו של דבר המידע הויזואלי הגיע לציבור.

שלי יחימוביץ': אגב, הוא ישודר בסי.אן.אן ובכל הרשתות הזרות.

נחמן שי: יפה, שלי מחזקת את דעתי.

נחמן שי: כמובן שהוא לא נשאר בגבולות הארץ בגלל שאין יותר ארצות במשחק הזה, יש ארץ אחת גדולה, וזה מתגלגל ממקום למקום בצורה פרועה, בצורה אכזרית.

נחמן שי: אני זוכר עוד את הסיפור על נפגעי אסון השייטת שם בחוף לבנון שנהרגו וכדומה.

נחמן שי: יותר מזה, לעזור לך, יש גורמים עויינים שיש להם את התמונות האלה, והם מפיצים את זה ברשתות האלה, וכך הם נכנסים אלנו, אז אם תאסור על התקשורת זה לא אומר שבסופו של דבר זה לא יגיע לידיעת הציבור.

נחמן שי: אני הייתי יושב ראש חברת החדשות כשפרסמנו את התמונה עם אותו קיטבג, אתה היית אז העורך דין שלנו, והבנו שעשינו טעות, והלכנו והתנצלנו בפני המשפחה, וחידדנו את הנהלים הפנימיים של חברת החדשות, וזה הכיוון שאני חושב שצריך ללכת בו.

נחמן שי: יש לנו מועצת עיתונות שיש לה היום נשיאה פעילה ודומיננטית שבאמת מביאה את העמדות שלה לידי ביטוי.

נחמן שי: יש לנו תקנון אתיקה ברשות השנייה שחל על ערוץ 2 וערוץ 10, אני מקווה שהוא יעבור גם לבעלי הרשיונות בעתיד.

נחמן שי: יש לנו תקנון ברשות השידור, גם אם הוא התיישן הוא עדיין בתוקף, ויש לנו בוודאי גם בעיתונים פרקטיקות כאלה ואחרות שמגדירות את המותר והאסור.

נחמן שי: אנחנו לא זקוקים לחוק במתכונת הנוכחית שלו, ואם רוצים לחפש דרך בוודאי, אבל הדרך שבה אנחנו פורצים לתוך העולם הזה שנראה לכאורה פרוץ ופרוע, הוא לא.

נחמן שי: יש בו שחקנים, היו בו דברים, יש לו היסטוריה, והדברים האלה כבר קיימים היום.

נחמן שי: זה חוק בכל מקרה שמנסה להדביק לשווא את ההתפתחויות שגם היום אנחנו לא יכולים לצפות מה הם יהיו, ולכן ממילא הוא מתיישן עוד בטרם הוא נחקק.

נחמן שי: אני מציע לקחת אותו לחשיבה מחודשת, נעצור, נבדוק ונראה איך אפשר לחיות עם כולם בשלום.

נחמן שי: תודה.

שלמה מולה: אני רוצה לענות לך לגבי השאלה שלך.

שלמה מולה: קודם כל באמת יש לי קושי לגבי הבנת המציעים בעיקר, כי אני יודע שלמשל בעיתונות החרדית כמעט לא מפרסמים שום תמונה, זה בבחירה, זאת אומרת, קהל הבוחרים שלהם בא ואומר, מקסימום שיפרסמו, אולי יפרסמו תמונות של רבנים וכן הלאה.

אברהם מיכאלי: למה אתה חושב שבחוק הזה יש חשיבה פוליטית?

דוד רותם: חבר הכנסת מולה, מייצג סיעה, הוא צריך להביע עמדה.

שלמה מולה: מה שאני בא ואומר, שיכול להיות שאם למישהו מפריע באמת פרסום של תמונה – אבל אחזור ואגיד, יש לי חבר שהוא צלם, קוראים לו זיו קורן.

שלמה מולה: פעם אחת באחת הפגישות החברתיות שלנו הלכתי אליו לראות את אלבום צילומים שלו, שנראה לי אלבום צילומים שהוא צילם, באמת, יש שם צילומים מזוויעים.

שלמה מולה: שאלתי אותו, זיו, תגיד, בכל התמונות האלה יש תמונה שהתפרסמה באחד העיתונים שלך וכן הלאה,  הוא אמר לי, את זה אני בחיים שלי לא הייתי מעביר אפילו לעורך העיתון שלי.

שלמה מולה: זאת אומרת, אמון עליי, אם הבחור הזה חי ומתפרסם מהמצלמה, בא ואומר את התמונה אני לא מעביר אותה לעורך העיתון שלי כי היא תמונה מאוד בעייתית, היא לא מוסרית, אני לא יכול להעביר אותה, אני רוצה שדווקא העיתונות או כל מי שעוסקים בזה בדיוק ייקחו את אותה דוגמה, יבואו ויגידו, גם אם תמונה כזאת מגיעה אליהם כעורך, אני לא משדר אותה כי יש בה בעיה קשה.

שלמה מולה: לכן אני חושב שגם לשיטתנו, נניח שאנחנו הולכים עם החוק, ואז כשאני אחזור למוסד הזה שנקרא למשל -  "אותו אדם הסכים בחייו לפגיעה כאמור", מה זאת אומרת, מה אתה רוצה לקחת 7 מליון אזרחים וכולם הסתובבו עם פתק בכיס, יבואו ויגידו, אם יקרה לי הנה הפתק, כמעט בלתי אפשרי.

שלמה מולה: לכן אני בא ואומר למוסד ביזוי של אדם או של נפגע או של נפטר צריך למצוא פתרון הולם, אבל לחקיקה גורפת אני חושב שאנחנו עושים טעות גדולה מאוד.

שלמה מולה: אני דווקא מסכים עם ההצעה של שלי וגם של נחמן – שיישבו עם עורכי העיתונים, יכול להיות שאולי משם ייצא איזשהו קוד אתי קצת יותר מחודדת, יותר מבהירה, יותר מחייבת.

שלמה מולה: כשאתה מחוקק חוק, לפעמים אתה מייצר אפקט הפוך, בא ואומר – אני לא מפרסם, אבל רשתות אחרות יפרסמו, אז בוא נייצר איזושהי תחרות, והנזק לציבור יכול להיות בלתי הפיך, במקום ללכת להצבעה ולהצביע על החוק.

שלמה מולה: אני יודע שהטייס האוטומטי הזה שנקרא קואליציה, יכול להיות שאתם תעבירו את החוק, אבל אני לא חושב שצריך לרוץ, כדאי אולי באמת לחשוב, אולי למצוא פתרון הולם שכולם יהיו שבעי רצון.

אורי מקלב: לא הבנתי, זה קואליציה - - -

שלמה מולה: אנחנו לצילומים של ביזוי כן, אנחנו בעד שלא התפרסמו - - -      אברהם מיכאלי:     	השאלה האם אפשר להבחין מה זה ביזוי ומה זה לא ביזוי - - -

נחמן שי: אם צריך, אנחנו נשב בסיעת קדימה עוד פעם לבדוק את עמדתנו.

שלי יחימוביץ': זה לא מדויק, מיכאלי, כי בזמן שהצילומים זורמים אפילו בשידור חי יש בימאי, הוא מוריד מצלמה, הוא מחליף מצלמה, הוא אומר תורידו מהמצלמה הזאת, לכו למצלמה הזאת, יש תמונות שאי אפשר לשדר.

שלי יחימוביץ': בפועל זה קורה.

אברהם מיכאלי: זה קשה לך.

שלי יחימוביץ': לא זה לא קשה.

שלי יחימוביץ': במסגרת המפגש שלכם, לכו או לחברת החדשות של ערוץ 2 או בערוץ 10 תראו איך זה עובד, יש כמה מצלמות.

שלי יחימוביץ': ברגע שמצלמה מתחילה לשדר חומרים בלתי נסבלים, פשוט מורידה אותה משידור ועוברים למצלמה אחרת.

שלי יחימוביץ': הפיקוח הזה קורה כל הזמן, יכול להיות שצריך לחדד אותו, יכול להיות, בגלל זה צריך כאן הידברות.

שלי יחימוביץ': אבל החקיקה פשוט מסרסת הכל בבת אחת, והיא גזרה שאי אפשר לעמוד בה.

שלי יחימוביץ': מה גם שבינתיים בסי.אן.אן אתה תראה את הכול, אז מה עשית בזה?

שלי יחימוביץ': לכל מי שמחובר לכבלים יש לו רשתות זרות.

דן חי: בוקר טוב, אני רוצה לקחת לכם דוגמה אדם – ניקח יום בחייו, אדם שנפגע ונהרג באירוע.

דן חי: האדם הזה היה יכול יום לפני, 24 שעות לפני הארוע לקיים יחסי מין עם הפילגש שלו והיא צילמה את זה במצלמה ניסתרת, אשתו מצאה את היומן שלו והיא רוצה לפרסם אותו, הוא חולה איידס ופרטים על זה דלפו החוצה, והנה הוא נפגע באירוע.

דן חי: את התמונה שלו נפגע באירוע אי אפשר יהיה לפרסם לפי החוק החדש, את התמונה שלו מתנה יחסי מין עם הפילגש היא תוכל לפרסם בכל מקום, אין על זה איסור בחוק, את היומן שלו יוכלו לפרסם בכל מקום, אין על זה איסור בחוק, וגם את העובדה שהוא היה חולה איידס יוכלו לפרסם.

דוד רותם: אל תדאג דן, אם יהיה להם תמונה שהוא מקיים יחסי מין עם הפילגש - - -

דן חי: היא תקבל עדיפות.

דוד רותם: והוא נהרג בפיגוע הם יפרסמו את התמונה ראשונה.

שלי יחימוביץ': זה לא נכון.

שלי יחימוביץ': זה לא יפורסם והפיגוע יפורסם.

נחמן שי: רותם, דעתך על התקשורת מאוד טובה.

דן חי: לא לקחתי את זה מדמיוני הפרוע, היה מקרה שנדון בבית משפט לפני כמה חודשים על אחד שרוצה להוכיח שבזמן שהוא היתנה איתה יחסי מין והיא כמובן צילמה את זה, הוא גם הבטיח לה כל מיני הבטחות בקשר לצוואה שלו.

דן חי: היתה שאלה אם אפשר לפרסם או לא.

דן חי: החוק היום בעצם לא מטפל בשאלה מה קורה עם כל הדברים שהיו נחלת הפרטיות שלנו מייד אחרי שהאדם נפטר.

דן חי: בעצם הדברים האלה הופכים להיות הפקרות, או נחלת הכלל.

דן חי: אנחנו חושבים שאם מטפלים בסוגיה של מה קורה אחרי שאדם נפטר מההיבט של פרסום תמונה שלו בארוע הפגיעה, צריך לעשות טיפול רחב יותר, שלחנו הצעה לפני הדיון הקודם בוועדה הנכבדה לפני הקריאה הראשונה, אני חושב שצריך לעשות טיפול ברוח הצעת החוק שעברה לפני 2 קדנציות של הכנסת.

דן חי: צריך להכריז על כל אותם דברים שהיו נחלת פרטיותו של אדם בחייו כחלק מכבוד הנפטר אחרי מותו ולשמור גם עליהם במשך תקופת זמן כפי שתיראה לחברי הכנסת, עשרים שנה כמו שמוצע פה או תקופת זמן אחרת.

דן חי: אני רוצה להעיר גם כמה דברים פרטניים, החוק אפשר לחלק אותו לשני חלקים, יש את החלק שמטפל בנפטר, אמרנו שזה רק קצה הקרחון וצריך לעשות טיפול רחב יותר.

דן חי: החלק שמטפל באדם שחי הוא מעשה מיותר.

דן חי: אני חושב שאם קוראים את סעיף 2(4) לחוק, הוא מדבר על פרסום תמונה שיש בה ביזוי והשפלה.

דן חי: אם אדם בזמן שהוא נפגע באירוע יש בפירסום של התמונה שלו ביזוי והשפלה, אז  גם היום אי אפשר לפרסם את זה.

דן חי: סעיף 2 (11) מדבר על דברים שקשורים לצינעת חייו של אדם.

דן חי: אם אדם נראה מעורטל, או ככל דרך אחרת בזמן פיגוע, גם היום אי אפשר לפרסם את התמונה הזאת.

דן חי: אני חושב שאם הוא לנראה מבוזה ומושפל, ואם הוא לא נראה בצורה שפוגעת בצינעת חייו, לא חושב שצריכה להיות מניעה לפרסם את התמונה.

שלי יחימוביץ': אגב, להיות קורבן זה לא להיות מבוזה.

דן חי: אני אומר, בדיוק כפי שאני אומר, אם הוא לא נראה מבוזה ומושפל, אדם יכול להיראות מבוזה ומושפל, אם החולצה קרועה ורואים את החלקים האינטימיים מגופו, אדם לא רוצה שיראו תמונה כזאת בתקשורת, אבל זה גם החוק היום מטפל.

דן חי: אם אדם נמצא באיזושהי צורה אחרת שהיא יכולה להפר את צינעת חייו – בזה מטפל החוק.

דן חי: לכן אני חושב שהטיפול וכל מה שקשור לחייו של אדם הוא מיותר.

דן חי: אגב, הזכיר כאן חבר הכנסת את הביטוי ביזוי והשפלה, זה ביטוי שקיים היום בחוק, הוא אגב לקוח מחוק איסור לשון הרע, וזה אחד הביטויים לפגיעה בשם הטוב של אדם.

דן חי: לגבי הסעיף הפרטני, יש כמה נקודות שהייתי רוצה להעיר את תשומת ליבכם.

דן חי: קודם כל ההצעה מדברת על 20 שנה, אני חושב שזו תקופת זמן שאין איזשהו הגיון או הסבר.

דן חי: אם מחליטים על תקופת זמן,  הייתי מציע ללכת לתקופת זמן עקבית, סעיף 2(5) מדבר על 15 שנה, במקרים שרואים במסמך שיש בו ערך היסטורי ומונעים את פרסומו, הייתי מציע להישאר אותה תקופת זמן.

דן חי: בסעיף ב של סעיף 2 (א)3 יש סדר של קרובי משפחה, אני חושב שצריך לקבוע איזשהו סדר בהיררכיה.

דן חי: אני חושב שצריך להגיד שהראשון מבין הרשימה ואם הוא איננו בחיים אז הבא אחריו.

נעמה מנחמי: זה היה בדיוק בנוסח הקודם.

דן חי: אחד מאלה כתוב, לאחד מטעמו כמתנגד בן זוגו כל ילדיו הוריו - - -

נעמה מנחמי: זה היה בדיוק.

דן חי: סליחה, טעות שלי.

דן חי: יש הגדרה של נפגע באירוע פתאומי, אני חושב שיהיה עד הסוף ברור מה זה ארוע פתאומי, אולי ראוי היה ללכת עם ההגדרה קצת יותר הלאה.

דן חי: זה כבר הוזכר, הזכרתי את זה גם בדיון הקודם אין התייחסות לחפצים של אדם שנפגע, במיוחד אדם שנהרג.

דן חי: תודה.

דוד רותם: תודה.

דוד רותם: השופט בדימוס ישגב נקדימון.

דוד רותם: בבקשה.

ישגב נקדימון: בוקר טוב.

ישגב נקדימון: אני מייצג כאן את חברת החדשות של "ערוץ 2" מבקש להאיר את עיניכם לכמה הדגשים שנראים לנו חשובים מההיבט של פעילות של כלי תקשורת חדשותי, אל מול הצעת החוק המוצעת.

ישגב נקדימון: יש לי שלוש הערות שאני מבקש להעיר בהקשר הזה.

ישגב נקדימון: הערה ראשונה – היא קודם כל עקרונית, הצעת החוק הזאת, בעצם, אני חושב שזה מוצהר וזה גם בהצעת החוק אומרים את זה במפורש, היא נסיון של המחוקק, וצריך להגיד את זה ולשים את זה על השולחן, נסיון של המחוקק להתערב בעריכה של התכנים שמשודרים בתקשורת, אני חושב שאין מחלוקת שזאת הכוונה.

ישגב נקדימון: אנחנו חושבים שהדבר הזה הוא בעייתי כאשר הוא נכנס לרזולוציות המאוד מאוד מדויקות ולעבודה המאוד ספציפית והפרטנית של עורך חדשות שמטפל כרגע סיקור חדשותי של ארוע במיוחד שאנחנו מדברים בשידורים חיים, באה הכנסת ואומרת לו, עכשיו אני מחייבת אותך לפעול לפי כללים ספציפיים מסויימים שמקבילים את שיקול דעתך.

ישגב נקדימון: זה בשונה מכלל אתי - - -

דוד רותם: הכנסת שומרת על האדם שצולם שם.

ישגב נקדימון: זה מההיבט של האדם ההוא.

דוד רותם: נכון, אז צריך גם להסתכל מההיבט השני, לא רק מההיבט של עורך החדשות שכל מה שמעניין אותו זה רייטינג.

ישגב נקדימון: בסופו של דבר, אבל גם כפי שתמיד עושים בפסקי דין, צריך להגיע לאיזשהו איזון ראוי בין השניים, הצעת החוק לפי דעתי שמה דגש לא מידתי על הצד השני במקרה הזה, לכן אני מבקש להעיר את הדברים מהצד של עורך החדשות כדי לנסות להשיג תמונה על כלל חלקיה.

ישגב נקדימון: ברגע שיוצא חוק, חקיקה ראשית של הכנסת שבעצם עומדת לנגד עיניו של עורך החדשות ואומרת לו, אני אוסרת עליך לעשות עכשיו אלף, בית, גימל, אפילו במהלך שידור חי, אני חושב שמבחינה עניינית עיונית יש קושי כבד, מה שאין כן, כאשר אנחנו מדברים על כלל של אתיקה עיתונאית שמשאיר שיקול דעת,  ואם יש טעות בשיקול הדעת, בסופו של דבר אפשר לברר במוסדות המתאימים, לטפל בזה כפי שצריך ולא לחשוף את עורך החדשות במקרה הזה כפי שתהיה התוצאה של החוק הזה אם הוא התקבל לסנקציות פליליות ואזרחיות, כי ברגע שאנחנו מתקנים עכשיו את חוק הגנת הפרטיות ומוסיפים לו את הסעיף המוצע, הרי ברור שבגלל הפרטיות לפי החוק היא גם עבירה פלילית וגם עבירה אזרחית.

ישגב נקדימון: אנחנו חושבים שזה גורף מדי, דרקוני מדי, לחשוף עיתונאי עורך חדשות לסנקציות פליליות ואזרחיות בגין משהו שאפילו עלול להיות טעות בשיקול דעת עיתונאי שהוא יותר מתאים לבירור אתי מאשר לבירור משפטי.

ישגב נקדימון: זו הערה ראשונה במישור העקרוני.

אורי אורבך: כמה תמונות תלונות הגיעו אליכם, בשנה, שנתיים האחרונות בסוגייה הזאת מהאנשים או בני משפחה שמרגישים שנחשפה פרטיותם בהקשרים כאלה?

ישגב נקדימון: אני יכול לומר שאליי לא הגיעה אף תלונה כזאת, לא רק בשנתיים האחרונות, אלא בהרבה שנים אחורה כשאני מסתכל - - -

אברהם מיכאלי: אולי יודעים מראש שאין למי לפנות.

ישגב נקדימון: אני מקווה שלא.

שלי יחימוביץ': לא נכון החוק מגן עליהם, החוק כן מאשר תביעה היום.

ישגב נקדימון: חשוב, אם כבר הועלתה השאלה, חשוב להפנות את תשומת הלב בהקשר הזה, שחוץ ממועצת העיתונות, יש גם נציב תלונות ברשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, גורם שהוא כאן בחוק, יש לו סמכויות בירור וסנקציה על פי חוק, הוא מקבל תלונות ומטפל בהם.

ישגב נקדימון: אנחנו חושבים שהגוף הזה ומועצת העיתונות זה הגופים הראויים לדיון ולטיפול בנושא.

ישגב נקדימון: זה הערה עקרונית לפני שאני מגיע לפרטים.

ישגב נקדימון: דבר שני, כפי שנאמר כאן בצדק על ידי חברי עורך דין דן חי, הבעיה שמפניה רוצים לשמור שבה רוצים לטפל כבר מוסדרת היום בחוק.

ישגב נקדימון: סעיף 2(4) לחוק הגנת הפרטיות קובע עוולה של פגיעה בפרטיות במקרה של פרסום תצלומו של אדם ברבים בנסיבות שבהן עלול הפרסום להשפילו ולבזותו.

ישגב נקדימון: זאת אומרת, שאם חברי הכנסת הנכבדים רוצים להגן על הצד השני, על הנפגע, על האובייקט, על הקורבן מפני השפלה או ביזוי, הדבר הזה מטופל בחוק.

ישגב נקדימון: אם חלילה מפורסמת בתקשורת תמונה של פצוע או של נפטר שעלולה להשפיל ולבזות אותו, יש עילת תביעה קיימת היום בחוק, לא צריך להוסיף את הנוסף שמבקשים לעלות עכשיו.

ישגב נקדימון: כאן אני מגיע באמת לבעיות הפרקטיות, וחברת הכנסת יחימוביץ, חבר הכנסת נחמן שי שניהם אנשי תקשורת בעברם הסבירו את זה הסבר היטב, ואני רוצה לתת דוגמאות נוספות.

דוד רותם: בעתיד יצביע אורי אורבך.

ישגב נקדימון: אני רוצה לתת לכם דוגמאות.

ישגב נקדימון: קחו למשל את מלחמת לבנון השנייה, אין חולק, אני חושב שמציעי הצעת החוק לא יחלקו על זה שיש אינטרס לגיטימי ציבורי מהמעלה הראשונה להביא לציבור את פגיעתה של קטיושה במרכזו של יישוב עירוני כפי שהיה, זה זכות הציבור לדעת, זה בגרעין הקשה של זכות הציבור לדעת.

ישגב נקדימון: בואו נצא מנקודת הנחה היפותטית שהחוק הזה הוא היום חוק מחייב במדינת ישראל, וחלילה קורה כזה ארוע שוב.

ישגב נקדימון: מה אמור לעשות צוות החדשות שמגיע לזירת הארוע ומצלם את הפגיעה של הקטיושה?

ישגב נקדימון: הרי לפי דברי ההסבר בהצעת החוק כתוב שהוא אמור לחול גם על נפגעי חרדה.

ישגב נקדימון: אותו צלם שנמצא בשטח, אין לו שמץ של מושג, הוא איננו רופא, איננו פסיכיאטר ואינו פסיכולוג, אין לו שמץ של מושג ושום כלי לברר האם אדם מסוים שביתו נפגע על ידי אותה קטיושה הוא נפגע חרדה או לא, זה עניין לרופאים לענות בו, יכול לראות אדם מפוחד מתהלך שם, אבל יכול להיות שזה אדם שפשוט חרב עליו עולמו באותו רגע כי חרב ביתו, זה לא אומר שהוא נפגע חרדה, אבל אולי הוא גם כן נפגע חרדה, אז מה הוא יעשה?

ישגב נקדימון: הוא יצלם או לא יצלם?

ישגב נקדימון: האם הוא צריך להיות חשוף לסנקציה פלילית בגלל שהוא צילם?

ישגב נקדימון: הוא צריך להיות חשוף לסנקציה אזרחית של תביעת פיצויים גדולה במקרה שהוא צילם?

ישגב נקדימון: הדוגמה הזאת ממחישה את האבסורד שיכול לצמוח כתוצאה מקבלת החוק הזה.

ישגב נקדימון: כי בעצם מה שיקרה, אם יהיה כזה אפקט מצנן מעל הראש של אותם צלמים וכתבים, כדי להימנע מחשש להליך משפטי אפשרי הם פשוט יימנעו מצילום ואז לאיזה תוצאה אנחנו נגיע?

אורי מקלב: חרדה יצאה מהחוק.

שלי יחימוביץ': החוק מדבר על פציעה גלויה.

אורי מקלב: ניכרת.

דוד רותם: ממתי זה חשוב מה כתוב בחוק?

אורי מקלב: הוא ציין את זה שכתוב בחוק.

ישגב נקדימון: אני רואה את הנוסח, כתוב מי שסבל  מנזק גוף עקב ארוע פתאומי.

ישגב נקדימון: נזקי גוף זה גם נזקים נפשיים לפחות על פי דיני הנזיקין.

אורי מקלב: שפציעתו ניכרת גם.

ישגב נקדימון: אני לא יודע מה זה ניכר ומי יחליט מה ניכר.

ישגב נקדימון: האם השופט שיישב וידון בתיק הזה אחרי חמש או שש שנים יוכל להיכנס לנעליו של הצלם שהיה במקום בזמן אמת?

ישגב נקדימון: הוא יידע יותר טוב ממנו האם זה היה ניכר או לא ניכר?

ישגב נקדימון: לפי איזה מבחן אנחנו נקבע את זה?

אורי אורבך: התמונה המפורסמת ממעלות ב-1974 של האח שסוחב את אחותו זה לא היה מתפרסם לפי החוק הזה.

נחמן שי: ברור.

אורי אורבך: או השוטרת עכשיו בשריפה בכרמל שיוצאת מבוהלת מהשריפה, לפי זה, זה לא היה מתפרסם.

דוד רותם: שורת הגופים עם חלק פנים גלויות גם לא היתה מתפרסמת.

נחמן שי: גם תמונות של שבויי צה"ל ב-1973 גם הם לא היו - - -

אורי אורבך: התמונה של המנוח אלי כהן תלוי בדמשק, זו תמונה שנכנסה לפנתיאון - להבדיל אלף אלפי הבדלות, סדאם חוסיין – אין לזה סוף בעצם.

ישגב נקדימון: קחו למשל סיטואציה שלצערנו קוראת לא אחת - תאונת רכבת, יוצא צוות ומצלם.

ישגב נקדימון: הרי לא יעלה על הדעת שלא נצלם ולא נביא את זה לציבור, יכול להיות שחלק מהנוסעים בקרון פצועים בצורה כזו או אחרת, איך אתה מסקר אירוע כזה בלי שאולי לעדשת המצלמה השתרבב דמות של פצוע.

ישגב נקדימון: מה שאני מנסה בעצם לומר, שהתוצאה אם אנחנו מקבלים את החוק כפי שהוא, התוצאה תהיה שאי אפשר יהיה לסקר כי כלי התקשורת לא ירצו להיות חשופים לסנקציות.

ישגב נקדימון: בסופו של דבר, מי שייפגע זה הציבור, לכן אנחנו מבקשים שהצעת החוק הזאת לא תתקבל, אנחנו מאוד תומכים ברעיון שהועלה כאן לקיים מפגש פתוח בין המובילים המנהלים של כלי התקשורת לבין חברי הכנסת כדי שאפשר יהיה לדבר על דוגמאות מהסוג שהעליתי.

שלי יחימוביץ': אני מציעה שיהיה כרוך בראיית השטח, איך עובד דסק צילומים בעיתון, איך עובד קונטרול, איך בחדר עריכה.

נחמן שי: אני חושב שצרי לעשות איזשהו דיון בכנסת, דיון ציבורי, לזמן את כולם, להקדיש לזה שלוש שעות של להעביר את הסוגיות.

דוד רותם: אין שום בעיה, רבותיי.

דוד רותם: אנחנו בסופו של דיון ציבורי נראה מה אנחנו נעשה.

שלי יחימוביץ': דיון בחקיקה זה דיון ציבורי, בדיוק.

אורי מקלב: חבר הכנסת נחמן שי, אני במקומך הייתי יוזם דיון.

דוד רותם: סליחה, אני לא מבין, אני לא מרשה קריאות ביניים.

אופיר ביתן: הרשות השנייה באמת, כפי שחבר הכנסת נחמן שי ציין, התייחסה לזה בכללי האתיקה לשידורי טלוויזיה ורדיו, סעיף 17(ג) קובע – לא ישדר בעל זיכיון שידורי טלוויזיה צילום מזהה שנפגע באסון ללא הסכמתו או במקרה שהנפגע נפטר או שלא ניתן לקבל את הסכמתו ללא הסכמת בני משפחתו, אלא אם כן קיים עניין ציבורי מובהק בכך.

אופיר ביתן: אנו סבורים שהאיזון שהרשות קיימה בין כבוד האדם להגנת הפרטיות לבין עניין ציבורי מובהק הוא איזון מובהק.

אופיר ביתן: ראוי לשמר את הסייג בתיקון המוצע.

אורי אורבך: הויכוח הוא על האם קיים זה - - -     	זה ההבדל בין החוק לבין מה - - -

דוד רותם: מה קורה למי שעובר על הכללים האלה?

דוד רותם: מה הסנקציות שמקבלים אם עוברים על הכללים האלה?

אופיר ביתן: יש מגוון סנקציות, החל בהתראה.

נחמן שי: צריך להדגיש, יש לזה מעמד משפט.

נחמן שי: לכללים האלה יש מעמד משפטי יותר חזק מאשר כל המערכות האחרות.

נחמן שי: עבדך הנאמן עסק בזה בעבר, הוא יכול להעניש אותם, הוא קורא להם לבירור, הוא לא ישבית  להם את השידור.

אופיר ביתן: החל בהתראות, המשך בנטילת דקות פרסומת, וכלה בעיצומים כספיים.

אורי אורבך: זה דבר שלא קרה, אגב, אף פעם.

דוד רותם: זה קרה עד היום בגין פרסום?

אופיר ביתן: אנחנו אוכפים את כל הכללים.

דוד רותם: אתה יכול לספר על איזה כלי תקשורת שנענש בגלל הפרת הכלל הזה?

אופיר ביתן: הכלל הספציפי הזה?

דוד רותם: כן.

נחמן שי: סיפרנו לך את המקרה הקודם עם הקיטבג של החייל עם השם.

שלי יחימוביץ': אגב, צריך לאתגר את המערכת פעם אחת.

נחמן שי: אתה מזמין תשובות.

נחמן שי: אם אתה רוצה, אני אתאר מה היה.

דוד רותם: מה שאני עושה, אני שואל שאלות מדריכות.

אופיר ביתן: אני יכול לבדוק אם היה הפרה על הסעיף הספציפי הזה ומה קיבלו, ואני אחזור עם תשובה.

אורי אורבך: אני רוצה להוסיף הערה.

אורי אורבך: הויכוח פה הוא האם המחוקק צריך להיכנס לתחום של אסטטיקה זה הויכוח, ולא בדיוק מהי הענישה ומהי הסנקציה המשפטית.

דוד רותם: השאלה היא לא אם הוא צריך להיכנס לשאלה של אסטטיקה, השאלה היא האם הוא צריך להגן עליי כנפגע בפני תקשורת שרוצה למכור.

אורי אורבך: יותר ממה שהאנשים מוגנים עכשיו.

אורי אורבך: הם מוגנים עכשיו בכללים של הרשות השנייה.

דוד רותם: לכן שאלתי, אם הכללים של הרשות השנייה, אם היה פעם איזשהו אירוע שמישהו הגיש תלונה.

נחמן שי: ברור, יש להם נציב תלונות הציבור שהוא מעמד רשמי גם כן, הוא  חלק מהחוק, הוא מקבל את התלונות, ומפרסם כל שנה את הדוח על התלונות שהוא קיבל,  זו מערכת מסודרת, לא להאמין.

דוד רותם: אתה יכול להגיד לי מקרה שמישהו התלונן - - -

נחמן שי: אני מוכן, ברור שאלו תלונות - - -

שלי יחימוביץ': אבל דודו, למה לא לאתגר את החוק הקיים?

שלי יחימוביץ': השאלה היא האם מישהו ניסה, לא האם הוא ניסה וזרקו אותו לכל הרוחות.

שלי יחימוביץ': העובדה שהסנקציות שהיום נתונות בידי אדם שנפגע שעד היום לא מומשו אינו סיבה להחמיר את החוק, אפילו החוק הפחות מחמיר לא מומש עד היום.

דוד רותם: השאלה היא על מי אני מטיל את החובה, כי ברגע שאני מעביר את הנטל ואומר לכלי התקשורת אתם לא תפרסמו, אני לא צריך להפעיל את הכללים שאומרים לך תתלונן.

שלי יחימוביץ': כי אז אתה מחיל סנקציה פלילית.

דוד רותם: אז מה שיקרה זה שהם יפקחו על זה יותר.

אריק בכר: אדוני היושב ראש תודה.

אריק בכר: אדוני הקריא בפתח הישיבה את מכתבו של אותו אח שכול שאיבד את אחותו בבר-נוער.

אריק בכר: הבחור הצעיר הזה התקשר אליי בסמוך מאוד לארוע, ואמר לי שאכן התמונה הזו מופיעה במספר אתרי אינטרנט.

אריק בכר: ביקשתי ממנו והוא העביר לי מייד תוך שעה את כל קישורים.

אריק בכר: אני התקשרתי לכל גופי התקשורת.

אריק בכר: אני חייב לציין שמי שמייד הסיר את זה היו הגופים שחברים במועצת העיתונות, לא אגיד מיהם.

אריק בכר: היה איזה גוף אחד שסירב לא חבר אצלנו.

אריק בכר: אם אנחנו מסתכלים מה מתרחש במרחב האוניברסאלי של העיתונות ולאור הארועים בקהיר, מה שקורה פה בעצם שהחוק המוצע הזה אם התקבל, הוא יעניש דווקא את העיתונות האחראית שעוד נותרה, משום שכל האחרים כמו אותם אנשים שצילמו באמצעות טלפונים את המשטרה המצרית מחסלת מפגינים, הם יישארו מחוץ לפיקוח הזה.

אריק בכר: מועצת העיתונות עושה כמיטב יכולתה למנוע עוולות מהסוג הזה.

אריק בכר: הוזכר אסון השייטת בלבנון שהיה הרבה לפני עשור.

אריק בכר: הייתי באותה תקופה עורך חדשות החוץ של מעריב, אני קלטתי את התמונות הגולמיות שהביאו בתוך שעה לאחר הארוע הקשה הזה.

אריק בכר: התמונות היו זוועתיות אפילו לעיתונאי מנוסה כמוני, לא עלה בדעתו של אף אחד לפרסם אותם.

אריק בכר: אני זוכר שאת חלקם פשוט קרענו.

נחמן שי: אבל מה קרה, הם הופצו אחר כך.

אריק בכר: באינטרנט על ידי החיזבאללה.

אריק בכר: הוא לא חבר במועצת העיתונות החיזבאללה לצערי.

אריק בכר: כל האווירה פה היא אווירה של רטרו.

אריק בכר: רבותיי, אתם מנסים לחוקק לעולם שאינו קיים יותר.

אריק בכר: זה נסיון לחוקק לעולם שאינו קיים יותר, וזה לא יעיל, בלי כל קשר אם זה ראוי להיות מחוקק או לא.

אריק בכר: אתמול הייתי בכנס הרצליה, היה דיון די ארוך בהשתתפות דובר צה"ל ומומחי תקשורת אחרים, על לאן אנחנו הולכים.

שלי יחימוביץ': אתה שילמת על הזכות לדבר, כי פוליטיקאים שילמו עבור הזכות לדבר בכנס הרצליה.

אריק בכר: הזכות לדבר כאן, גברתי?

שלי יחימוביץ': לא, חלילה, בכנס הרצליה.

שלי יחימוביץ': פה כולם מדברים חינם זה היתרון של הכנסת.

אריק בכר: לא ביקשתי רשות דיבור כי ידעתי שזה כרוך בכל מיני דברים.

אורי אורבך: אני כמעט דיברתי שם, אבל היה חסר לי איזה שקל או לירה.

אורי אורבך: .

אריק בכר: בכל אופן, היה שם די ברור, דובר צה"ל הסביר את הקשיים וגם מומחים אחרים, הקשיים לפקח על הדבר הזה.

אריק בכר: אתם לא תוכלו באמצעות החקיקה הזאת באמת למנוע את הנזק שגורמים אנשים שרוצים לגרום נזק.

אריק בכר: עיתונים כמו "הארץ" כמו חדשות ערוץ 2, אני יודע את זה עושים אנחנו מטפלים בתלונות.

אריק בכר: מה שקורה בכלל, כדאי שתדעו, אנחנו בשיתוף איגוד האינטרנט, מועצת העיתונות, אנחנו מנסים לאמץ את הגישה שהולכת ומתפתחת בעיתונות העולמית בכלל.

אריק בכר: מנגנון שנודע בשם – "הודה והסר".

אריק בכר: מי שיש לו בעיה עם תוכן שהוא מעלה התקשר לגורם ויבקש להסיר, וברוב המקרים גופים אחראים יילכו עם זה.

אריק בכר: החוק כפי שאתם מציעים אותו, שוב יביא אותנו למצב שבו מדד חופש העיתונות העולמית של השנה הבאה אנחנו נחטוף סתירה ואז כולנו נבוא ונתלונן למה.

אריק בכר: תודה רבה.

עמוס שוקן: אני חושב כשבאים לחוקק חקיקה כזאת צריך להביא בחשבון שבישראל אין חוקי יסוד או חוקה שמגינה על חופש הביטוי, וזה מצער שאין.

עמוס שוקן: לכן צריך להיזהר זהירות רבה כשבאים לחוקק בנושאים שקשורים לחוק חופש הביטוי.

עמוס שוקן: אני חושב שהתקשורת בין אם אוהבים אותה ובין אם לא, בנושאים האלה מתנהגת באחריות, ואני חושב שיושב ראש הוועדה קיבל תשובה ממזכ"ל מועצת העיתונות לגבי המכתב שהוא הקריא, שכאשר מתעוררת בעיה כזאת ואמצעי התקשורת היום מספרם למעשה הוא אין סופי, הפתרון שלה בוודאי בתקשורת משמעותית, והתקשורת המשמעותית היא לאו דווקא העיתונות שאנחנו מכירים, אלא בוודאי מספר גדול מאוד של אתרי אינטרנט שיש להם צפייה.

עמוס שוקן: יש אמצעי להעברת תקשורת שבעצם כל אדם היום הוא מוצא לאור של עיתון, וגם אין לזה חשיפה גדולה לתקשורת שאותו אדם מנהל בדרך כלל, הבעיה שהחוק הזה מנסה להסדיר למעשה מוסדרת גם על ידי הכללים של מועצת העיתונות, וגם על ידי ההתנהגות והקלות בעצם שאפשר להשיג תיקון למשל לדבר כזה כמו שהבחור הזה כתב וכפי שסיפר מזכיר מועצת העיתונות, זה גם בא על תיקונו.

עמוס שוקן: כשזה המצב, אני חושב שצריך מאוד להיזהר בחוק.

עמוס שוקן: לכנסת יש מרכז מידע, ואנחנו לא ראינו שמרכז המידע הביא דוגמאות מזעזעות של עבירות ושל פגיעות כתוצאה מהפעולה של התקשורת, הוא לא עשה את זה מפני שאני חושב שאין.

עמוס שוקן: הקלות להעביר הצעת חוק מכנסת קודמת לכנסת הבאה אני מבין אותה, אבל בכל זאת, בסופו של דבר, צריך להסתכל על המציאות בשטח ללמוד - התקשורת בדרך כלל מגיעה להצעות חוק כשהן מוגשות מבלי שאף אחד בדק את המצב העובדתי בשטח.

דוד רותם: התקשורת מגיעה כשזה נוגע אליה.

עמוס שוקן: נכון, אבל כאשר באה הצעת חוק, הרי הדעת - - -

שלי יחימוביץ': זה לגיטימי, תמיד מגיעים הציבורים כשהצעות החוק שלנו נוגעות אליהן.

דוד רותם: מה יכולתי לעשות, רק לא יכולתי להביא את הגופות שפורסמו.

שלי יחימוביץ': כן, אבל אנחנו מייצגים את הציבור כולו.

עמוס שוקן: זה לא, האם באמת יש בעיה ומה מידתה, איך הטיפול בה, אם היו נעשים אין צורך בחוק הזה, מצד אחד, לא צריך להירתע בנושאים של חופש הביטוי.

דוד רותם: למי יש חופש רק לתקשורת לאדם שנפגע אין

עמוס שוקן: ודאי שיש

דוד רותם: זה פגיעה בחופש הביטוי, ממילא אז לא פגיעה בחופש הביטוי

עמוס שוקן: זה לא שהתקיים דיון מקדים עם התקשורת.

עמוס שוקן: שנית, האם באמת יש בעיה ומה מידתה, איך הטיפול בה.

עמוס שוקן: אני חושב שכל הדברים האלה לא נעשו, ואילו הם היו נעשים, אז הייתם מגיעים למסקנה שאין צורך בחוק הזה מצד אחד, ומצד שני שמאוד צריך להירתע בנושאים של חופש ביטוי.

דוד רותם: אני רוצה להבין, למי יש חופש ביטוי רק לתקשורת?

דוד רותם: לאדם שנפגע אין זכויות?

עמוס שוקן: ודאי שיש.

דוד רותם: אז איזה פגיעה בחופש הביטוי, מה אתה לא תצלם תמונות שלי כשאני פצוע, זה פגיעה בחופש הביטוי?

דוד רותם: הרי אתם טוענים בכלל שאין בעיה כי אתם ממילא לא מפרסמים אז זה לא פגיעה בחופש הביטוי.

עמוס שוקן: אני ביקרתי בבניין הזה להיפגש עם חבר כנסת שהגיש הצעת חוק לאסור על פרסום צילומים של אנשי ציבור גם כשנמצאים במקומות פומביים בנסיבות פרטיות, אתה יודע, אז יש חוק, יש חוק אחר, אתה יכול להגיד זה פרטיות שלי, מה זה קשור לחופש הביטוי – בכל זאת, אני חושב שזה קשור לחופש הביטוי וגם הדבר הזה קשור לחופש הביטוי, וחופש הביטוי מתנהל גם לפי כללי אתיקה שאני לא חושב שתמצאו בבדיקה אמיתית ויסודית שכללי האתיקה האלה מופרים ברגל גסה.

עמוס שוקן: אני לא אומר שלא יכולה להיות הפרה כזאת אחרת, יש גם דרך לטפל בזה – בתלונה למועצת העיתונות, העיתונים לא אוהבים לקבל את התמונות האלה ולא אמצעי התקשורת האחרים.

עמוס שוקן: לכן, כאשר אנחנו מתנתקים מן המציאות, כשאנחנו מתנתקים ממה שקורה בשטח, קל מאוד להתלהם ולהגיד התקשורת שרוצה למכור.

עמוס שוקן: זה לא שהתקשורת רוצה למכור ואנחנו לא אומרים שחברי הכנסת שבאים לחוקק רק רוצים להיבחר, אבל יש דרך עבודה של התקשורת שאני חושב שלפני שבאים לחוקק כזה צריך לראות איך נראית המציאות בשטח ולא רק להיאחז בתיאוריה של הגנה על פרטיות ולדרוס בצורה כזאת את חופש הביטוי.

ליאת ברגמן: אני מצטרפת כמובן לכל מה שנאמר כאן ביחס לצורך בחוק, ובמיוחד למה שאמר עורך הדין חי ביחס לביזוי והשפלה.

ליאת ברגמן: נכון שזה יפער במטפל בזה סעיף 2(4) אבל אם ניתן יהיה להוסיף את הביזוי וההשפלה גם ביחס ל-(4)א, וגם ביחס לנפטר, זה כן יקל על המקרים שלא צריכים להגיע לבית המשפט.

ליאת ברגמן: הישיבה הזאת נפתחה בהתאבדותו של השופט אתמול.

ליאת ברגמן: העומס על בתי המשפט הוא לא משהו שיש להקל בו ראש.

ליאת ברגמן: החוק הזה הוא חוק ללא הוכחת נזק, אנשים ניגשים לבית המשפט איתו מאוד בקלות.

ליאת ברגמן: ולכן צריך גם לחשוב על מה יקרה לבתי המשפט בסופו של דבר כשאנשים יוכלו לתבוע בגין דברים שאינם מבזים ואינם משפילים.

ליאת ברגמן: לגבי פרטיותו של מת, אני שוב מסכימה עם עו"ד חי ביחס לצורך בדיון רוחבי יותר בפרטיותו של נפטר.

ליאת ברגמן: יש הצעות, כלומר, באנו לכאן עם הצעות אופרטיביות איך אפשר לתקן את זה כדי להפוך את זה לקצת יותר דומה לחוק איסור לשון הרע בצורה שתקל לפחות על הרחבת מעגל הניזוקים שהוא מעט בעייתי בנוסח הנוכחי של החוק.

ליאת ברגמן: דבר נוסף שצריך לשקול אותו ואני חושבת שאריק בכר הזכיר את זה, הוא העובדה שהאיסור הוא איסור אוניברסלי כלל עולמי, כלומר, מחר אי אפשר יהיה לפרסם תמונות של נפגע בחוץ לארץ.

אריק בכר: בקהיר.

ליאת ברגמן: צונאמי בצד השני של העולם, תהיה בעיה לפרסם את התמונות אלה על אף שכנראה שהאנשים האלה לא יגיעו ויתבעו זה  עדיין עבירה פלילית לפי החוק, זה הופך אנשים לחשופים לכתב אישום או לפחות אם יהיו ישראלים שם לתביעה, וזו בעיה שצריך לתת עליה את הדעת.

שמעון שיפר: אדוני, חברתי, גברתי, הגברת יחימוביץ, אחרי כל השנים האלה שאני בתקשורת, אני רוצה לומר שני דברים שלמדתי.

שמעון שיפר: האחד הוא שאם הקואליציה תרצה להעביר חוק, היא תוכל להעביר גם אם תגדיר מחדש כמעט כל דבר בעולם.

שמעון שיפר: העניין השני משהו לגבי התקשורת.

שמעון שיפר: אני מסכים עם כל מה שנאמר כאן, שאין להשאיר, ואני מקווה ששולחיי לא הצטערו ששלחו אותי, אין להשאיר את שיקול הדעת בידי התקשורת.

שמעון שיפר: ראיתי במשך חיי איך הדברים עובדים, זה נכון שבכל מערכת יש שיקול דעת כזה או אחר, אבל אתם כאן ברצון לחוקק, מייצגים בוודאי רצון אמיתי להגן על הפרט, להגן על ציבורים וזה יותר מלגיטימי, בגלל זה אתם נמצאים כאן, ואני בעניין הזה לא הייתי משאיר את זה רק בידי התקשורת, היא תחליט, כדאי בהחלט להציב בפניה גם כללי משחק שהמחוקק שאתם מייצגים את הציבור יעשו את זה.

שמעון שיפר: אבל אחרי שאמרתי את כל הדברים האלה, אני חושב שמה שבסופו של דבר אם תלכו על החוק הזה, זה באמת מה שאומרת חברת הכנסת יחימוביץ לקיים דיאלוג אמיתי עם נציגי התקשורת, לעמוד על הצרכים שלהם המיידיים מה קורה בשידור חי, כמעט בכל ערב במערכת של חדשות, ולהביא את כל הדברים האלה בחשבון כאשר מגיעים לחקיקה.

שמעון שיפר: הערה אחרונה שאני שומע הרבה מאנשי ציבור, שמעתי את זה גם הבוקר, עניין הרייטינג שהתקשורת עושה דברים למען רייטינג ולמכור עיתונים.

שמעון שיפר: התקשורת מפרסמת את מה שקורה בחיינו גם בזוועות האלה לא בגלל הרייטינג, זה לא מוכר עיתונים, לא בגלל זה אנשים צופים בטלוויזיה.

שמעון שיפר: אני מציע, באמת, אני מבקש מכם את הטיעון הזה תשמרו למקום אחר,  זה לא ראוי.

שמעון שיפר: אני לא חושב שעיתונים מוכרים, והם חושבים שהם ימכרו יותר עיתונים אם יראו גופות.

שמעון שיפר: אנשים שיושבים שם באמצעי התקשורת על פי היכרותי ארוכת השנים הם לא פחות בוכים ושותפים לצערה של האומה כאשר הדברים האלה מתרחשים.

שמעון שיפר: אנחנו לא מוכרים עיתונים, אני לא שידרתי בקול ישראל כדי שיאזינו לי כדי לתאר זוועות.

שמעון שיפר: הייתי חלק מאותה זוועה, אם אפשר, רק מזה תמנעו.

שמעון שיפר: תודה.

מירי רגב: תודה רבה.

מירי רגב: קודם כל אני חושבת שאין ספק שיש צורך בחוק שיגן על הציבור מפני חלק מהצלמים או חלק מכלי התקשורת.

מירי רגב: עם זאת, נחמן חברי ואני התנסינו בארועים במלחמות שידור חי, במשברים בשידור חי, בהסכמים עם הצנזורה שתיכף נדבר עליהם ואולי נלמד משהו מהם על העניין הזה שמחייבים דווקא אותנו להיות פתוחים ולהבין איך תקשורת עובד במציאות הזאת, אנחנו לא יכולים להתעלם מזה.

מירי רגב: אם התקשורת לא תצלם מישהו אחר יצלם, צלם ביתי יצלם ויעביר את זה לאינטרנט, אז מה נעשה?

מירי רגב: נלך ונוציא חוק על כל אחד במדינת ישראל שיש לו צלם ומעביר את זה דרך מצלמת הפלאפון שלו.

מירי רגב: הרי היום חוקי המשחק השתנו, פלאפון ואינטרנט שינו את כל חוקי המשחק התקשורתיים.

מירי רגב: לעתים גם יש לנו אינטרס שהתמונות האלה ייצא, זה חלק מההסברה שלנו כמדינת ישראל לראות מה קורה פה.

מירי רגב: לעתים אנחנו גם רוצים להראות את אותה מציאות קשה כדי לסייע לנו בהסברה.

מירי רגב: ולכן חוק הוא לא גמיש, חוק הוא חוק והוא מאוד חד משמעי וברור.

מירי רגב: בעניינים האלה צריך ללמוד דווקא מהסכם הצנזורה שמגנה על נושאים שקשורים לחיי אדם ובטחון המדינה, והצנזורה לא מוגנת בחוק, אלא מוגנת בהסכם אמיתי בין שר הביטחון לעורכי העיתונים.

מירי רגב: אני חושבת שאפשר להגיע למצב שבו אנחנו כמחוקקים נשב עם עורכי נציגי התקשורת על מנת להגיע איתם להסכמים ולקיים איתם דיון אמיתי בסוגיות האלה.

מירי רגב: חוק כזה בעיניי הוא חוק קשה מדיי שאנחנו גם כחברה לא נצליח לאכוף אותו, ואני מצטערת להגיש לך גברתי עורכת הדין, אני מצפה ממך שאת לא תבואי ותגידי – צריך לאמץ את החוק הזה בגלל הקושי של בתי המשפט, בתי המשפט הם לא מעניינים אותנו, אותנו מעניינים האזרחים.

דוד רותם: סליחה.

מירי רגב: אותנו מעניינים האזרחים, ולא לבוא ולהגיד זה נראה משהו מאוד קר מנוכר זה טיעון שבוודאי לא ישכנע אותי.

מירי רגב: אותי מה שישכנע שאנחנו צריכים להגן על האזרח, אנחנו רוצים ליצור פה שיח אמיתי ודיאלוג אמיתי, המציאות של התקשורת השתנתה, היא כבר לא מציאות של עיתון אחד ורדיו אחד או טלוויזיה אחת, זו מציאות אחרת שמחייבת אותנו להתמודד מצד אחד עם חופש הביטוי, מצד שני עם הגנה על האזרח, מצד שלישי להימנע מלייצר חוקים שמחר בבוקר כל אזרח יכול לאכוף אותם באמצעות הפלאפון והאינטרנט ובסוף, מי שבסוף יפסיד מזה זה הציבור הרחב.

מירי רגב: לכן אני חושבת, כבוד היושב ראש, שמה שאנחנו צריכים לעשות זה לקיים דיון אמיתי בין המחוקקים לבין נציגי כלי התקשורת על מנת להגיע לאיזשהם הבנות, ואני יודעת גם כצנזורית צבאית ראשית שהם מכבדים הבנות, ומול הבנות כאלה צריך לראות איך זה מתנהל ולראות אם זה לא מתנהל שלוש, ארבע או חמש שנים, בוא נתכנס שוב ונראה כיצד אנחנו מטפלים בעניין הזה.

מירי רגב: תודה רבה.

דוד רותם: זה לא הצעת חוק שלך?

מירי רגב: לא, אז מה?

דוד רותם: אני רוצה לומר לך דבר אחד, את אמרת פה הערה לא במקומה ולא מקובלת עליי, אנחנו בהחלט צריכים לדאוג למערכת המשפט ולבתי המשפט.

מירי רגב: לא, התכוונתי למשהו אחר כאן בהקשר של מה שהיא אמרה.

מירי רגב: היא אמרה בדברי הפתיחה משהו - -

דוד רותם: אני שמעתי את מה שהיא אמרה, ואני רוצה לומר לך למרות שאני תומך בחוק הזה, ואני אמשיך לתמוך בחוק הזה, על מערכת בתי המשפט אנחנו צריכים - - -

מירי רגב: בוא נעשה דיון בנפרד.

דוד רותם: ביום שני הקרוב אם את רוצה.

אורי מקלב: חברת הכנסת מירי לא הייתה בתחילת דבריך שאתה הספדת את השופט בן-עטר שהוא התאבד בגלל הלחץ של בתי המשפט.

מירי רגב: אני חושבת שאני צרכנית תקשורת כל אזרח במדינת ישראל, שמעתי זאת.

דוד רותם: אני לא צרכן תקשורת, תאמיני לי, אני לא קורא תקשורת.

מירי רגב: זו גם בעיה, לעסוק בתקשורת בלי לקרוא בתקשורת זו גם בעיה, צריך בכל זאת להבין על מה שאנחנו מדברים.

אופיר ביתן: לעניין הדוגמה שהתבקשתי להביא, דוגמה אחת שבדקו, לפני כשנה, שנה וחצי, שודר קדימון שעסק באסון ורסאי.

אופיר ביתן: התקבלה תלונה, נפתח הליך הפרה, הרשות ייצגה את העניין ונטלה שש דקות פרסום מהזכיין שפירסם את אותו קדימון, כשחצי מהדקות פרסום האלה ניטלו מהזמן המותר לפרסום בפריים טיים.

אופיר ביתן: בלי קשר לדוגמה הספציפית הזאת, כפי שציינו פה, יש - - - תלונות הציבור של הרשות השנייה, הרשות השנייה עצמה בודקת כל תלונה וכל פנייה שפונים אליה.

אופיר ביתן: כל בדיקה כזאת היא בדיקה מעמיקה, אם אנחנו באמת רואים שהזכיין הפר את אחד הכללים, הוא יקבל את הסנקציה המתאימה.

דוד רותם: תודה.

לרה צינמן: אני כאן מייצגת כנראה גופות, כי בתי נרצחה בשנת 1996 בחיפה.

לרה צינמן: אחד הדברים הטראומטיים ביותר היתה הגעת צלמים לזירת הרצח עוד לפני שהגיעו לשם שוטרים, ולמרות הפצרותינו לא לצלם אותנו ולא לצלם את זירת הרצח הם המשיכו לצלם, המשיכו לצלם גם אחרי שאנחנו עזבנו את זירת הרצח.

לרה צינמן: תמונה של גופה שמוציאים אותה מהדירה עדיין חרוטה בזכרוני, למרות שעוד מעט יהיו 15 שנים לרצח.

לרה צינמן: הם גם הגיעו לבית הקברות וצילמו את ההלוויה למרות ההתנגדות שלנו.

לרה צינמן: מאז התמונות של גופות נרצחים שהם לא נרצחו בפיגועים  ולא נרצחו בצבא, לא מתלווה לזה שום דבר הירואי, זה לא מסייע למדינת ישראל בהסברה בעולם, אלא זה רק גורם צער וטראומה עמוקה מאוד לבני המשפחות של הנרצחים.

לרה צינמן: אני יכולה לצטט את דבריה של אמא רינה מיטשל שהבן שלה גיל מיטשל נרצח ביפו בשנת 1999 והיא אמרה באחד הראיונות בעיתון, "כל כך כאב לי לראות בעיתון את התמונה של הגופה של גיל מונחת על הכביש ושלולית דם לידה, אסור לעשות את זה, זה חוסר התחשבות לראות את הבן שלך כך שוכב שם זה נורא נורא.

לרה צינמן: הגופה הייתה מכוסה רק הנעליים שלו בחוץ, אלה הנעליים שהלכנו לא מזמן לקנות ביחד", וידויים דומים שמעתי מהרבה משפחות.

לרה צינמן: נאמר מאז, ותקנון האתיקה העיתונאית היה קיים כבר אז.

לרה צינמן: נאמר לי כל פעם מחדש, אז אפשר לפנות למועצת העיתונות, אפשר לפנות למערכות עיתונים אפשר להגיש תלונות.

לרה צינמן: קודם כל למשפחות במקרים נדירים יש כוח להתלונן ולפנות, כמו שלמשל איתן טרובישי, שפנה ליושב ראש הוועדה ופנה אליך, כאלה יש מעטים, זה בחור אינטליגנטי, אני מכירה אותו באופן אישי.

לרה צינמן: לרוב המשפחות ברגעים הקשים אין שום כוח לפנות ולהתלונן, הכאב שהם נושאים אחר כך נשאר לאורך שנים.

לרה צינמן: בעיתון "הארץ" ב-30 בדצמבר פורסמה תמונה של נרצח בר-לב שנרצחה בערד על ידי הבעל,  והגופה אפילו לא בשק, כמו שזה נהוג בריטואל הקבוע סתם מונחת על הכביש.

לרה צינמן: מה מסמלת התמונה הזאת?

לרה צינמן: איזה אינטרס ציבורי יש לפרסם תמונה כזאת חוץ מהפגיעה בפרט והמשפחה שלה לא תתלונן.

לרה צינמן: המשפחה שלה לא היתה בקשר איתה, משפחה הרוסה לחלוטין, זאת אומרת ההורים.

אורי מקלב: צר לי לאכזב אותך, שהחוק שלנו עכשיו - גם תמונה כזאת תוכל להתפרסם.

לרה צינמן: בסדר.

לרה צינמן: אבל אני אומרת על העניין הערכי שנאמר כל הזמן שצריך להסדיר דברים בתקנון האתיקה ובאתיקה, ולהקפיד על האתיקה.

לרה צינמן: אבל אם במשך שנים זה לא מתקיים, אז משהו כאן לא עובד.

לרה צינמן: ואם אתם תקיימו באמת דיון ציבורי בין חברי הכנסת ובין נציגי התקשורת,  אני חושבת שחובה גם לשתף נציגים של הנפגעים ולשמוע בקולם, כי הקול שלהם הוא לגמרי שונה.

לרה צינמן: אין שום אינטרס ציבורי בפרסום גם גופות אפילו עטופות בשק שאין כאן זיהוי, אבל הגופות האלה בשק הן מסמלות השפלה, הן מסמלות שאדם שחי לפני רגע פתאום הפך לשק, זה דבר מאוד פגיע.

לרה צינמן: כתבתי אין ספור מכתבים, גם למערכת "הארץ", וגם לגופים אחרים ושום דבר לא עזר.

לרה צינמן: בחיים לא קיבלתי שום תשובה מספקת.

לרה צינמן: בנוגע לפגיעות בטרור - למה באסון התאומים בארצות הברית לא ראינו אף תמונה של פצוע של גופה, בכל זאת זה משהו שהשפיע על העולם ולא קרה כלום, שהעיתונאים לא רצו לצלם גופות ולא רצו לצלם פצועים  כפי שנהוג בארץ.

לרה צינמן: איתי עובדת כרמית רון שבעלה ושני ילדיה נרצחו במסעדה בחיפה.

לרה צינמן: עוד לא הספקנו לשמוע ממשפחה שנפגעה, ראינו את התמונות שהיא עצמה נשארה בחיים עם מכנס ורגל מגואלת בדם.

לרה צינמן: היא רצתה לראות את זה?

לרה צינמן: היא יכלה להגיב?

לרה צינמן: היא יכלה להגיד למישהו לא לצלם?

לרה צינמן: אותם רגעים בן אדם לא מרגיש שמצלמים אותו, אז משהו כאן לקוי באופן יסודי לחלוטין - וזה אני מבקשת לקחת לתשומת לב.

אורי מקלב: תודה רבה לך אדוני היושב ראש.

אורי מקלב: קודם כל אני חייב להגיד שנקודת המוצא של החוק זה לא להגביל את חופש העיתונות כפי שחלק מהדוברים אולי ניסו להגיד, ממש לא.

אורי מקלב: הם גם מודעים, וגם מעריכים את העבודה החשובה שהעיתונות עושה.

אורי מקלב: נקודת המוצא של החוק זה בעצם זכויות האדם, הפרטיות של האדם, כבודו, כבוד משפחתו, מכאן זה מתחיל, לכן השאלה מאיפה נקודת המוצא והאם זכותו לא להיות לא מחולל של תמונה ולא לשקף את המצב שאנחנו חיים בו, לא לעזור למערכת ההסברה של מדינת ישראל, האם זה זכותו להגיד אני לא בעניין הזה ואם אנחנו לא דרך התמונה של אדם אנחנו נמנע מעשה רצח של אחד מבן זוגו של השני.

אורי מקלב: האם אנחנו בתמונות האלה בגלל שאנחנו מפרסמים את זה נמנע רצח של צעירים אחרי ויכוח, או ויכוח של נהגים שאנחנו מראים את התמונה הזוועתית שאחר כך, האם אנחנו נמנע תאונות דרכים.

אורי מקלב: אני אומר את זה לא אתם אומרים את זה.

אורי מקלב: אני באתי ואמרתי, אני מייצג אתכם עכשיו כנגד, זה לא עוזר, זה גם לא עוזר גם בהסברה הישראלית - אותה תמונה של ילד קטוע יד שקורה אחרי פיגוע - - -     הנקודה הזאת העיקרית פה, אותם אנשים שאין להם עורכי דין שמייצגים אותם, וגם לא הולכים לתבוע מישהו, הוא רק מבקש שהוא נמצא בזמן הצער שלו, בזמן הפגיעה שלו, כשהוא נפגע, והאם זכותו להגן על הפרטיות שלו או של משפחתו.

אורי מקלב: אני גם אומר לחבריי, זה לא שאלה של קואליציה ואופוזיציה, וגם לא טוב כך להציג את זה, מכיוון שיש כאן שתי השקפות עולם שאני גם מאוד מכבד את ההשקפה השנייה.

אורי מקלב: יש כאן באופוזיציה אנשים כמו מנהלת חדר מיון שהיא גם חברה בקדימה, מנהלת חדר מיון בשערי צדק במשך 15 שנה בזמן הפיגועים, והיא דיברה מעל בימת הכנסת מה חוללו התמונות והנסיון לצלם ולהביע את מה שהתחולל, או לשקף או להעצים את הטרגדיה ואת האסון הגדול בחיי אדם, לא רק בכבוד האדם, בחיי האדם גם בעניין הזה ואנחנו לא נכנסים לעניין הזה.

אורי מקלב: אנחנו צריכים רק לדעת שלצערנו, במדינת ישראל לא פעם הרחוב נהפך לחדר מיון וגם לחדר מיון, וכך מטפלים באנשים וכך האנשים מצולמים, במצב הזה נמצאים לעיני כול.

אורי מקלב: אני חושב שחשוב לכם לדעת וחשוב לציבור לדעת גם כן, זה לא עכשיו שאלה של דיון על חופש העיתונות או לא.

אורי מקלב: אנחנו לא נמצאים כאן היום בדיון שהאם בדיון אקדמאי או פילוסופי שהעיתונות גם משתתפת בזה, האם זה נכון להקים ועדה חקירה פרלמנטארית או מה יחסי החוץ של מדינת ישראל, זה לא עכשיו דעה של עיתונים, יש כאן נגיעה של העתונות ואתם צריכים להיות זהירים.

אורי מקלב: אם אני הייתי או אחד מהמחוקקים במשהו נגוע בכוונה לחוקק את החוק - מה היו עושים לי.

אורי מקלב: אתם נמצאים פה בהגדרה, ואני מאוד מכבד אתכם, ולאלה שנוגעים בעניין בנגיעה לא כדעה  - - -

נחמן שי: זה לא פוסל.

אורי מקלב: זה לא פוסל.

שלי יחימוביץ': אורי, בתור חברה בוועדת כספים, ברגע שאנחנו נוגעים בשקל של עסקים של מישהו – הוא, עורכי הדין, הלוביסטים והמומחים מטעם שלו מפוצצים את הוועדה, אז באמת, זו זכותם הבסיסית ביותר.

אורי מקלב: אבל ההבדל הוא, כשבן אדם בא עם משהו כלכלי, אנחנו יודעים שערך הכסף זה הערך, אבל העיתונות באה כאן בערכים.

שלי יחימוביץ': נכון לעיתונות יש אתוס ערכי.

אורי מקלב: צריך להגיד שבמקרה הזה אנחנו לא באים כאן בערכים, במניעת מידע של נושא כזה או אחר, שהעיתונות באה ואומרת את דעה, היא כאן באה בדעה שיש לה נגיעה בעניין הזה.

שלי יחימוביץ': לא נגיעה חומרית, זאת נגיעה של אתוס עיתונאי.

אורי מקלב: יכול להיות שיש כאלה שניסו לקחת את זה לכיוון של נגיעה, אני לא אומר כך.

נחמן שי: יש עוד שחקנים במגרש הזה, לא כיסינו את כולם, לא כיסינו את כל השחקנים.

אורי מקלב: הצעתי חוק מתוך הוועדה לפניות הציבור לקבוע שכל רכב שמיובא לארץ מהחל משנת 2011, יהיה חייבים להתקין בו מכשיר צפצוף ברוורס, מכשיר שעולה 30 שקל, וכשעושים את זה "בילד-אין" זה שקלים קטנים – איזה חקירות עברתי - איזה חברות בארץ עושים את זה, ונשאלתי את מי אני רוצה לקדם ברגע שאני מחוקק חוק ואיזה חוק, אני הרי לא מדבר על התקנה של רכבים ישנים, אני מדבר על רכבים חדשים שיבואו לארץ.

אורי מקלב: אני רק אומר יש כאן נגיעה וצריך לחדד את זה באיזה נקודת המבט אנחנו מסתכלים.

עמוס שוקן: תרשה לי הערה אחת, אתה טועה במה שאמרת לגבי מועצת העיתונות.

עמוס שוקן: מועצת העיתונות היא גוף שהשותפים בה אמצעי תקשורת ועיתונאים ויש בה מרכיב משמעותי מאוד של נציגי ציבור 40% ונשיא מועצת העיתונות הוא תמיד איש ציבור וכרגע השופטת דליה דורנר.

עמוס שוקן: האנשים האלה לא מקבלים משכורת מהתקשורת, הם לא אנשי תקשורת בעצמם.

אורי מקלב: אני אתייחס לנושא של מועצת העיתונות.

אורי מקלב: אני התייחסתי לעמדה של עיתונים אחרים.

אורי מקלב: אתה טוען – יש לנו אלטרנטיבה, אני טענתי לא.

דוד רותם: מה מעמדה החוקי של מועצת העיתונות?

אריק בכר: נון-סטאטוטורי לחלוטין.

דוד רותם: גם אין לה שיניים.

עמוס שוקן: מה זה אין לה שיניים, בוודאי שיש לה, כשכלי תקשורת מקבל תלונה ומוקם בית דין, ובית הדין הזה דן,  יש פרסום שכלי התקשורת עבר עבירה, פעל בניגוד לכללי האתיקה - - -

אורי מקלב: יש לי תשובה בעניין.

אורי אורבך: את מועצת העיתונות לא כדאי לצלם כי זה כמו צילום גופה.

אורי אורבך: בוא לא נפריז בחשיבות של מועצת העיתונות.

אורי אורבך: בוא נגיד את הטיעונים האמיתיים נגד החוק הזה, לא צריך להפריז.

אריק בכר: יש לכם פטנט נפלא, נהדר.

אריק בכר: בעולם יש שתי שיטות לפיקוח על העיתונות כמו שנהוג בטהרן, וכמו שנהוג בלונדון ובישראל זה מועצת העיתונות.

אורי אורבך: הוא מפליג בשבחי מועצת העיתונות כאילו מדובר באיזה גוף שכולכם כפופים אליו.

אריק בכר: לא, העיתון שלנו רק שלשום נמצא אשם בהפרה ולא - - -

אורי אורבך: בעמוד 38 מתחת למכרזים יהיה כתוב מה פסקה מועצת העיתונות.

אורי מקלב: אגיד לכם תשובה על הכל.

אורי מקלב: מצד אחד אנחנו אומרים, תשמע, כמעט ולא קורה דבר כזה.

אורי מקלב: מתי זה קורה, האנשים האלה שמכבדים את עצמם, הם נמנעים מהדבר הזה, יכול לקרות חריגות כאלה ואחרות.

אורי מקלב: ועם הדברים האחרים בין כך ובין כך אתה לא יכול למנוע אותם, גם החוק הזה לא מונע.

אורי מקלב: החוק הזה בכל אופן לא מונע צילום של תיק של חייל שנפגע, לא נעליים של מישהו, לא בובה של מישהו, את אסון השייטת הוא לא יכול למנוע, הוא גם לא מונע הרבה תמונות שנמצאים כיום שאנחנו קוראים לזה אפילו תמונות מחוללות, כמו התמונה במלחמת לבנון שעצם החוק הזה שכולם מביאים אותה כדוגמה, הדוגמה שבכל אופן השתמשתם בזה בדיונים הראשונים, ואת, גברתי, השתמשת בזה כשהפוך, שהחוק הזה בעצם בא ואומר, לא תמונה כזאת, הרי כל התמונה הזאת שהיא מחוללת בגלל סימן ה"וי" של החייל שהוא פצוע קשה, בכל אופן, אנחנו יש לנו חוסן, אני חזק, אני פצוע, אבל אנחנו חזקים והסימן של ה"וי" הוא זה שאומר שאני מסכים לזה ואני רוצה את זה, וזה גם שעושה את התמונה לא דבר אחר.

אורי מקלב: אני אומר שהחוק הזה, בכל אופן מבחינתי, הוא לא בא גם למנוע את החריגות ולצנזר מישהו.

אורי מקלב: הוא בא להפוך את נקודת האיזון, מאיפה זה מתחיל החשיבה מה לפרסם או לא לפרסם, וכאן זה ההבדל.

אורי מקלב: אני גם לא רואה שאחרי החוק יהיו תביעות על העיתונים, האנשים האלה שנפגעים לא עושים את זה.

אורי מקלב: לא עושים את זה, מי שעושה, עושה את זה גם בלי זה, זה לא מה שישנה את התמונה כמו שלא באים אליכם בתמונה.

אורי מקלב: אנחנו בשאלה איפה מבחינה ערכית ומעשית מה אנחנו עושים ואיזה ערכים גוברים.

אורי מקלב: השאלה היא כזאת, האם זה יחזק את האתיקה הפנימית שלכם?

אורי מקלב: האם זה ימנע תחרות, ובגלל הלחץ, בגלל שצריך לשדר, ואז השיקול בגלל תחרות בעיתונות הכתובה או אחרת, ואז העורך השיקול דעת שלו - ההוא יעשה, הרי השני שלי יעשה כך, אני גם צריך לעשות את זה וטוב שאני אעשה את זה, והאם זה ייתן איזה קו מנחה גם לאתרים שאין לנו שליטה עליהם, האם יש לנו איזשהו קו מנחה איך מתנהגים, וכשמגיע עכשיו השיקול דעת איזה ערך גובר בסוף.

אורי מקלב: אני כבר אמרתי, שהשיתוף פעולה שלנו זה בנושאים ערכיים יותר, בחלק האידיאולוגי אין לנו שיתוף פעולה שמגיע לזכויות העובדים, ושמגיע לזכויות האזרח, ומנקודות מוצא כאלה ואחרות שכולם באים מנושאים ערכיים.

אורי מקלב: אני אומר את מה שאמרתם, אני לא מבטל את זה, אני לא אומר שלא אמרתם דברים של הגיון, דברים נכונים שיש בזה גם הרבה שיקול דעת.

אורי מקלב: אבל אני אומר בסוף איזה ערך צריך לגבור על הערך של השני.

אורי מקלב: האם ערך של בן אדם שזכותו, שאיך שהוא נראה, איך בני משפחתו רואים, מה הוא נפגע, איזה סבל זה מוסיף על סבלו, איזה פגיעה זה מוסיף על הפגיעה שלו, זה צריך שהוא בא, וכשהוא בא מנקודה נכונה העיתונאי או העורך שצריך להחליט, הוא בא מזה שהוא עובר על החוק, לא שהוא צריך לעשות שיקול אם מותר לי לעשות או לא מותר לעשות, שזה יהיה המוצא שבלי שהחוק הזה יתבע בזה, אז זה יעשה את השינוי לפי דעתי בחשיבה ובהסתכלות שיעזור, אני אומר גם יעזור לעיתונאים עצמם, כשהוא יודע, אני עבדתי לפי מה שהחוק מאפשר לי או לא מאפשר לי, ואני לא עבדתי לפי התחרות, לפי מה שהחשש שלי, שהמתחרה או שמישהו השני יעשה את זה.

אורי מקלב: זה נותן לנו גם מסר לאנשים האלה שנפגעים שאנחנו שומרים על כבודם ועל הפרטיות שלהם ועל בני משפחתם אנחנו שומרים, ואנחנו יודעים מהדברים האלה שנעשים לא שאנחנו החוק.

דוד רותם: תודה.

נעמה מנחמי: רק כמה דיוקים, כי נאמרו כאן כמה דברים שהם לא לחלוטין מדויקים.

אורי אורבך: לא מדוייקים, אבל לא לחלוטין.

נעמה מנחמי: יש בחוק מספר הגנות שנוגעות באמת לכל מיני מקרי קצה שכל פעם מעלים וכדאי לשים אליהם לב.

נעמה מנחמי: סעיף 18 מציג הגנה של צילום באקראי, כנ"ל הגנה של עניין ציבורי משמעותי, אני חושבת שאולי הנוסח לא משביע רצון בפני כולם, אבל שלפחות בוא ננסה למקד את הדיון לגבי מה כן נכנס, ומה לא נכנס, ודברים שבאמת נכנסים או לא נכנסים.

נעמה מנחמי: הערה לגבי הסדרת הנושא לרוחבו ולא באמת נושא מאוד קטן שהעלה עורך דין דן חי, אני חושבת שקיימת איזושהי הצעת חוק ממשלתית שלא התקדמה, הצעת החוק כאן היא בנוסח מאוד דומה למה שהוצע בזמנו בממשלתית כדי שזה אכן יוכל להשתלב בהמשך.

נעמה מנחמי: לגבי הנפטרים, כלומר, אותו אדם הסכים בחייו לפגיעה, אני מניחה שלגבי נפטרים באמת יהיו מקרים מאוד זניחים ומצומצמים, אבל זה כן יכול להוות בסיס להצעה שתבוא לאחר מכן שתכלול את כל ההגנה על הנפטרים, אני חושבת שזה יהיה ראוי, אבל זה כרגע לא מה שאנחנו דנים בו ואנחנו לא באמת יכולים לקחת הצעת חוק שנוגעת במשהו ספציפי ולהפוך אותה להצעת חוק שנוגעת להרבה מאוד דברים ו- - -  אני לא חושבת שזה רצונו של חבר הכנסת, ואני לא חושבת שזה כל כך ראוי בנסיבות.

מירי רגב: מה הסיכום, מה את אומרת בסוף?

אורי מקלב: שהחוק הזה לא הרחיק לכת.

נעמה מנחמי: שהחוק הזה מאוזן, יכול להיות שהוא לא מספיק מאוזן, יכול להיות שהוא פוגע בחופש הביטוי, יכול להיות שאפשר להציע עוד איזונים, אבל רציתי לפחות שבסיס הדיון יהיה נכון.

מירי רגב: כי צריך ללכת על העיקרון לא על הדוגמאות.

מירי רגב: צריך לשבת עם האנשים ולשבת לדיאלוג, דווקא פה בכנסת צריך לקרוא לדיאלוג ולהבנה, ולא ללכת על איזשהו חוק שהוא לא מקובל על הצד שאותם אנשים צריכים ליישם אותו.

נעמה מנחמי: אנחנו כבר בדיון השלישי.

דוד רותם: רבותיי, שמענו.

דוד רותם: תודה רבה לכם.

דוד רותם: אני אקבע הצבעה.

דוד רותם: הדיון נשלם.

דוד רותם: לא יהיו דיונים.

דוד רותם: אני אקבע מועד להצבעה.

דוד רותם: תודה רבה לכם.

דוד רותם: הישיבה נעולה.