ועדת המדע והטכנולוגיה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 75, 2011-01-10 10:00

מאיר שטרית: בוקר טוב.

מאיר שטרית: אני מתכבד לפתוח את הישיבה, ואני מברך את כל אלה שהוזמנו וגם באו.

מאיר שטרית: נמצא איתנו גם פרופ' הררי ממכון וויצמן, שהוא ראש המכון למדעי ההוראה וחינוך מדעי במכון דוידסון, במכון ויצמן.

מאיר שטרית: נמצאת איתנו המנכ"לית של מט"ח, המרכז לטכנולוגיה חינוכית.

מאיר שטרית: נמצאים איתנו אנשי משרד החינוך, משרד האוצר אני מקווה שהגיעו, אנשי המועצה להשכלה גבוהה, וועד ראשי האוניברסיטאות הוזמנו, וועד לראשי מכללות אקדמיות, בית ספר לחינוך, הפורום לחקר מדיניות החינוך בישראל, מכון מופת, מרכז שלטון מקומי, נציגי פרויקטים ועמותות לצמצום הפער הדיגיטלי, איגוד האינטרנט הישראלי, מפעל הפיס, נציגי האקדמיה, פורום המדעים הראשיים ממשרד ראש הממשלה ומוזמנים נוספים, וכולם יבואו על הברכה, אני מברך את כולם.

מאיר שטרית: הנושא כמו שאתם יודעים שקבענו לדיון היום הוא מחשוב ותקשוב של בתי הספר.

מאיר שטרית: ואני ברשותכם רוצה לפתוח בהקדמה קצרה ולומר שמצבנו בעניין הזה הוא לא טוב.

מאיר שטרית: אני אומר בשורה התחתונה מצבנו מאד לא טוב.

מאיר שטרית: בשנת 1993 הוקמה הוועדה שדנה בתוכנית במסגרת 'מחר 98', דנה בתוכנית איך לתקשב או לתחשב את בתי הספר.

מאיר שטרית: בראש הוועדה הזאת אם אני לא טועה עמד פרופ' הררי שנמצא איתנו והוועדה קבעה אז בשנת 1993, שהמגמה היא שעד שנת 2003 נגיע למצב שבו יהיו בבתי הספר ממוצע של מחשבים 1 ל-10.

מאיר שטרית: זה לא יעד גבוה מדי, אבל 1 ל-10 במצב שהיה קיים אז היה בהחלט יעד, ואני קובע בצער שאנחנו לא שם.

מאיר שטרית: אנחנו לא ב-1 ל-10 גם היום.

מאיר שטרית: הממוצע היום עומד על סדר גודל של 1 ל-13, 1 ל-14-15.

מאיר שטרית: בהשוואה למדינות ה-OECD שמאז עברו את הפער הזה, כי מדובר היה על 2003, אנחנו כבר ב-2010.

מאיר שטרית: כשחושבים על המצב של ישראל בהשוואה למצב של OECD, אז המצב ממש עגום מבחינת השוואה שלנו למספר התלמידים שמשתמשים במחשב.

מאיר שטרית: אני רוצה לומר, המצב הזה של שימוש במחשב הוא לא מגמה בפני עצמה – חייבים להשתמש במחשב.

מאיר שטרית: המחשב הופך להיות כמו כל מי שעיניו בראשו, לכלי ממדרגה ראשונה לצורך היכולת שלנו באמת לחנך תלמידים ולהשתמש בזרם ובשטף של המידע בצורה חכמה, ולדעת לא מה ללמוד אלא איך ללמוד.

מאיר שטרית: וזה אמור היה לשנות בעצם לא רק את שיטת הלימודים בבתי הספר, אלא גם את ההכשרה של המורים, את היכולת של המורים להיות מורים ומדריכים ומנחים יותר כ-מה ללמוד, ולא רק איך ללמוד ומה ללמוד.

מאיר שטרית: ולהשפיע על התוצאות של החינוך של מדינת ישראל, על תלמידי מדינת ישראל בכל המערכת.

מאיר שטרית: אנחנו רחוקים מאד משם לצערי הרב, ואני אומר בצער זה לא נובע רק מעניין של המחשוב, אבל גם המחשוב הוא חלק אינטגראלי בעניין.

מאיר שטרית: אחד הדברים המדאיגים ביותר זה למשל העובדה שלימוד מדעים במדינת ישראל הוא אחד המפגרים ביותר, ואני פה אצטט את פרופ' אהוד קינן מהטכניון, שהוא ראש החברה הישראלית לכימיה שהיה פה בשבוע שעבר, עשינו יום כימיה, שהוא אומר ש-80% מאזרחי ישראל אין להם מושג בכלל בשפה המדעית שנקראת מתמטיקה בהשוואה למדינות אחרות בעולם.

מאיר שטרית: ואגב, לא פלא, במערכת החינוך הפסיקו כמעט ללמד מדעים, או הפסיקו לחלוטין החל מכיתה ט' בחלק מהמקומות.

מאיר שטרית: במקרה הטוב ביותר בכיתה י' עוד לומדים שעתיים פיזיקה.

מאיר שטרית: אני מדבר על תלמידים שלא הולכים למגמת פיזיקה ומתמטיקה.

מאיר שטרית: והוא טוען ובצדק שבמצב של לימודי מדעים אתה לא יכול להתחיל מלמעלה, לא יכול לבנות את ה-, כמו שהגשש אומר את הקפיטריה בטבריה אם בקומה ה-80 למה ללכת למטה.

מאיר שטרית: זה לא עובד.

מאיר שטרית: אתה צריך להתחיל מלמטה למעלה, והתשתית או הבסיס שעליו אנחנו בונים את המגדל הוא מתמטיקה, ובעקבותיו כימייה, ביולוגיה, פיזיקה, שלושת המקצועות שעליהם בעצם הידיעה המדעית הבסיסית היא הגורם שממנו אפשר מחר להגיע לטכנולוגיה הגבוהה.

מאיר שטרית: ואצלנו לדבריו לומדים בבתי הספר כל מיני מקצועות ביו טכנולוגיה, מכרוניקה, שילוב של מכאניקה ואלקטרוניקה, ועוד דיסואימונולוגיה, what ever.

מאיר שטרית: מקצועות שבשביל להגיע אליהם אתה חייב לדעת את המדעים הבסיסיים, ואם אתה לא יודע אותם – מה הטעם ללמד מקצועות שאין להם שום ערך?

מאיר שטרית: ואני גם אומר בצער, משרד החינוך פועל חזק מאד להשרשת הנושאים של הערכים החינוכיים של מדינת ישראל.

מאיר שטרית: אז למשל מורי המדעים מתחייבים לעובר, מורי המדעים – פיזיקה, מתמטיקה וכימיה מתחייבים לעבור הכשרה של 35 שעות בנושא של הערכים החברתיים חינוכיים של מדינת ישראל.

מאיר שטרית: אפילו שנניח היינו מסכימים מה הם הערכים, יש ויכוח מה זה הערכים של מדינת ישראל.

מאיר שטרית: למה המורים למתמטיקה ופיזיקה צריכים לעשות את זה?

מאיר שטרית: למה לא יותר טוב שילמדו מתמטיקה, מדע בכל מקום אחר.

מאיר שטרית: זה לא פחות חשוב מאשר הערכים של מדינת ישראל.

מאיר שטרית: והציונים של תלמידי ישראל מדברים בעד עצמם.

מאיר שטרית: אני רוצה לצטט את פרופ' אהרון צ'חנובר שאמר – "ניסיונות להשפיע על המדע ועל העבודה האקדמית בהתאם להלכי רוח ציבוריים או שלטוניים, מובילים למדע נכשל, מביאים את המדינה לידי ניוון ועוצרים את ההתקדמות האנושית".

מאיר שטרית: כאמור אהרון צ'חנובר, הוא חתן פרס נובל לכימיה והוא מתריע מפני המדרון החלקלק שבפניו ניצבת ישראל.

מאיר שטרית: והציונים חברים – מדברים בעד עצמם, כשבודקים את ציוני מדינת ישראל במבחנים הבין לאומיים של ישראל מול מדינות ה-OECD, אני עצוב לומר שעד 1970 תלמידי ישראל היו במקומות הראשוניים בעולם, בכל המגמות, בכל המבחנים.

מאיר שטרית: במבחנים שישראל היום נמצאת בהם היא נמצאת במקום האחרון במדיניות ה-OECD, בפער של 2 ספרות מהמקום לפני האחרון.

מאיר שטרית: וזה לא רק נכון לגבי הממוצע של התלמידים הישראלים, גם במבחנים של המצטיינים מול המצטיינים, המצטיינים נמצאים באותו מצב, וגם במבחן של החלשים מול החלשים – ישראל נמצאת באותו מצב, וזה לא קורה סתם.

מאיר שטרית: יש לזה בסיס.

מאיר שטרית: זה לא קורה סתם.

מאיר שטרית: אז הבסיס הזה הוא לא רק מלמדים במערכת החינוך אלא גם איך מלמדים, וחלק מהאיך מלמדים זה באמת העניין של תקשוב, העניין של יכולת של התלמידים לגשת למחשבים והמגמה כפי שהיא מצטיירת מהמסמך שהוכן עבורי על ידי הממ"מ, שזה מחלקת המחקר של הכנסת, מצביע על הנתונים בפני עצמם, ואני אגיד בקצרה מה הם.

מאיר שטרית: אני אתחיל מהסוף, מתשובות התלמידים לגבי זמינות מחשב למידה בבית ספר.

מאיר שטרית: לגבי מחשב שולחני השאלה - האם יש מחשב זמין ואני משתמש בו, בישראל ענו באופן חיובי לזה 44.7%.

מאיר שטרית: מדינות ה-OECD 67.1%.

מאיר שטרית: יש מחשב ואני לא משתמש בו – בישראל עונים 32.2%, ובמדינות ה-OECD – 22.7%.

מאיר שטרית: אין מחשב זמין – בישראל 13.1% ובמדיניות ה-OECD  8.4%.

מאיר שטרית: לגבי נייד הפערים גם כן די גדולים – יש מחשב זמין ואני משתמש בו – בישראל 7.5%, ממוצע ה-OECD – 18.1%.

מאיר שטרית: יש מחשב ואני לא משתמש בו – 9.3% בישראל, ו-15.9% במדינות ה-OECD.

מאיר שטרית: אין מחשב זמין בישראל נייד הכוונה – 62.6%, במדינות ה-OECD – 63.4%.

מאיר שטרית: עכשיו, שבודקים עוד נתון אחד, ואני רק אציין מתוך המחקר הגדול הזה שנעשה נתון שמראה מה היחס הממוצע בין מספר המחשבים להוראה לבין מספר התלמידים.

מאיר שטרית: זה בניו זילנד היחס הוא 1.16.

מאיר שטרית: זאת אומרת יש יותר מחשבים מאשר מספר תלמידים.

מאיר שטרית: באוסטרליה זה 1.02.

מאיר שטרית: בקנדה 1.01, ארה"ב 0.91, ישראל במקום המהודר, מקום 49 בקרב המדינות שנבדקו – 0.37.

מאיר שטרית: זאת אומרת המצב הזה נגיד שלכל שלושה ילדים במקרה הטוב יש להם מחשב בבית ספר, וכשאני אומר שיש להם מחשב בבית ספר, לפעמים אנחנו סופרים את כל המחשבים שבבית ספר.

מאיר שטרית: אבל הסתובבתי בדי בתי ספר בארץ שאני רואה את כיתת המחשבים.

מאיר שטרית: היו מקומות שנכנסתי ואז הם מורידים את הניילונים שאני אראה את המחשבים.

מאיר שטרית: כיתת המחשבים, כיתה בבית ספר, זה לא בהכרח אומר שיש מחשב בכל כיתה, או מחשב בכל מקום, או שתלמיד יכול להשתמש במחשב אצלו על השולחן.

מאיר שטרית: אנחנו מאד, מאד, מאד רחוקים מזה, ואני מברך את כל היוזמות שנעשות היום כדי לקדם את זה, כי יש המון יוזמות חוץ ממשלתיות שעושות פעולה בעניין הזה.

מאיר שטרית: אחת הדוגמאות זה כת"ום, שפרופ' אריה עומד בעניין הזה בראשה מטעם המכון להוראת המדעים במכון ויצמן, שהמגמה של כתו"ם היא להכניס בבתי הספר שלכל תלמיד יהיה מחשב נייד, וגם למורה.

מאיר שטרית: ולהכשיר את המורים ואת התלמידים להשתמש במחשב נייד כחלק אינטגראלי.

מאיר שטרית: הוא לא צריך לסחוב ספרים לבית ספר.

מאיר שטרית: מט"ח – שעושה עבודה יוצאת מן הכלל בעניין של הנעת ספרים לרשת.

מאיר שטרית: ספרים דיגיטליים ומתן אפשרות לבתי הספר להיכנס לשם, לרשתות הללו תמורת תשלום, אבל הילדים יכולים לגשת ישירות לספרים בלי צורך לסחוב ספרים בתוך הילקוט.

מאיר שטרית: הרעיון הבסיסי הוא שהילדים לא חייבים לסחוב את כל הספרים על הגב, ושכולם יכולים ללמוד בספרים דיגיטליים על גבי מחשב.

מאיר שטרית: ניסיתי להעביר חוק בכנסת שלצערי הממשלה התנגדה לו והפכתי לסדר יום, הצעה לסדר שהיא תבוא לוועדה הזאת לדיון בעתיד, על נושא של ספרים דיגיטליים בהשתתפותו של שר החינוך.

מאיר שטרית: אני חושב שהפעולות, יש עמותה נוספת שעושה ניסיון לתת לכל מורה מחשב, עמותת אתנה, מחשב לכל מורה, להכשיר את המורים.

מאיר שטרית: נמצאים איתנו גם פה נציגים של מכללות להכשרת מורים, ואני רוצה לומר שאי אפשר לעשות את זה בלי זה.

מאיר שטרית: גם בהנחה שהיו מחשבים והיה לנו חומרה, זה לא שווה כלום אם אנחנו לא נכשיר את מערכת המורים בסמינרים או במכללות למורים, את המורים נשתמש בחומר הזה והכללים היום, האפשרויות ממש גדולות.

מאיר שטרית: עובדה היא שמתקיימות בחלק מבתי הספר באותם מקומות שיש את האמצעים ואת היכולת, עובדה זה קיים.

מאיר שטרית: באותם מקומות שהעמותה פועלת יש בתי ספר שלמים שעובדים עם מחשבים ניידים ועם מורים, ובכל זאת זה עובד.

מאיר שטרית: והנתונים אגב במבחני רמ"ה, זו הרשות למדידה, איך זה נקרא?

מאיר שטרית: הערכה וכו' במשרד החינוך, עשתה איזו בדיקה שבודקת מה ההקבלה, מה ההקבלה בין מספר המחשבים בכיתה והתלמידים, לבין ההישגים הלימודיים במבחני פיז"ה ובמבחנים הבינלאומיים האחרים, והיא מצביעה בצורה די ישירה שיש יחס ישיר בין מספר המחשבים, השימוש במחשבים, לבין התוצאות של ילדים של המבחנים הבינלאומיים, מבחני פיז"ה ומבחנים אחרים, והיא די חד חד ערכית, בעצם שהיא אומרת שהנתונים של רמ"ה מראים שבעצם ככל שיש יותר מחשבים בכיתה ויותר משתמשים בהם – הציונים של התלמידים הם טובים יותר, בלי חכמות.

מאיר שטרית: כלומר ההישגים של התלמידים הם טובים יותר.

מאיר שטרית: זאת אומרת מחשב יכול להיות כלי מאד מאד חשוב ומרכזי ביכולת להישגים.

מאיר שטרית: ועכשיו אני יודע שיש תוכנית של משרד החינוך, תוכנית נוספת לקדם את הנושא של מחשוב בבתי הספר, תוכנית התקשוב שיצאה לדרך, והרעיון הוא להביא לכך שככל שהבנתי נכון, להביא לכך שכל בתי הספר בסוף הדרך, בתקציב של 5 מיליארד שקל לאורך זמן, לאורך של 5 שנים, להביא למצב שבו ייכנסו מחשבים לבתי הספר.

מאיר שטרית: אני רוצה לציין עוד נתון אחד אולי, והוא כמה כסף הושקע במחשבים בשנים האחרונות ועל ידי גורמים שונים.

מאיר שטרית: אני אשתמש רק בנתונים של מפעל הפיס שהובאו לידיעתי.

מאיר שטרית: אז בין השנים 2000 ל-2010 – מפעל הפיס השקיע 252,617,000 מיליון בקניית מחשבים לבתי הספר.

מאיר שטרית: וכבר אמרו פעם על מדינת ישראל ואני יכול לומר את זה על פה – שהעסקה הכי טובה שאפשר לעשות היה למכור את המחשבים האלה במחיר שהם עלו, ולקנות מחשבים חדשים במחיר שהם עולים באמת, אולי היינו מכסים חצי מבתי הספר בארץ.

מאיר שטרית: וזה רק מה שהשקיע מפעל הפיס.

מאיר שטרית: השקיעו כמובן גם רשויות מקומיות אחרות ומשרד החינוך ועמותות, ומחשב לכל ילד, וההורים, וודאי.

מאיר שטרית: השקיעו, כולם השקיעו, ואנחנו עוד לא נמצאים שם.

מאיר שטרית: ואני אומר למשרד החינוך, תראו, אני חושב שצריך לאחוז את השור בקרניו.

מאיר שטרית: כשאני אומר לאחוז את השור בקרניו, הגישה של 'בוא נעשה קצת בכל מקום' לא משיגה שום דבר.

מאיר שטרית: אני אומר את זה בצער, לא רק בחינוך, אני אומר את זה בכל נושא.

מאיר שטרית: הרעיון של לפרוש את הכוח שלנו על פני שטח גדול, הלחץ על כל סנטימטר הוא אפס נהיה.

מאיר שטרית: בגלל זה אפשר ללכת לשכב על סיכות ולא קורא כלום.

מאיר שטרית: אבל אם מישהו שוכב על סיכה הסיכה נכנסת אליו בלי חכמות, זה הריכוז של הלחץ פר נקודה.

מאיר שטרית: זה מה שנקרא בעיני סינדרום העוקץ, היכולת למקד מאמץ.

מאיר שטרית: ואני חושב שעדיף, בעיני לפחות, אני אומר אלף מונים עדיף לקחת כמה נושאים ולהתמקד בהם ולעשות בהם פריצת דרך, כדי שיביאו תוצאה ואני אתן שתי דוגמאות.

מאיר שטרית: כשאני מדבר על ספרים דיגיטליים, אז הרי ברור לכם שהדבר הזה של המשך קניית הספרים על ידי ההורים, שכל שנה ההורים מוציאים על הילד שלהם מאות שקלים לשנה, הוא באותו כסף יכול לקנות מחשב.

מאיר שטרית: הוא יכול לקנות מחשב נייד ולהביא את כל הספרים על המחשב הנייד הזה אליו הביתה, ולבית הספר, ולהסתכל בהם, ולקרוא בהם, וכל חוברות העבודה – הכל ייעשה באותו כסף.

מאיר שטרית: ואנחנו ממשיכים לקנות, ואומרים תקנו עוד ועוד נייר, בואו נחסל את יערות הגשם שעוד נותרו.

מאיר שטרית: בשביל מה?

מאיר שטרית: צריך, והצעת החוק שלי נועדה לגרום לכך שכל ספר שיוצא ממערכת החינוך יהיה דיגיטאלי, חובה.

מאיר שטרית: ומי שלא רוצה – הספר שלו לא ייכנס.

מאיר שטרית: פשוט.

מאיר שטרית: במשרד החינוך זה מה שהייתי עושה.

מאיר שטרית: אומר – ספר לא ייכנס למערכת החינוך אם הוא לא דיגיטאלי, נקודה.

מאיר שטרית: מפה מתחילים את העבודה, וכל אחד שיפתח ספרים  דיגיטאליים, נבחן אותם, נכניס אותם למערכת הלימודים, או שמשרד החינוך יקנה את כל הספרים.

מאיר שטרית: הבעיה שגם באותם ספרים שגם משרד החינוך קונה, הם לא מופיעים היום על המחשבים של התלמידים ולא בתוכנית הלימודים.

מאיר שטרית: אני חושב שצריך בעניין הזה לעשות מעשה ולהפוך את כל הספרים לדיגיטאליים, ואז זה גם מתחבר ליכולת שלו למחשב, ואני אומר שוב גם פה – בואו נתמקד.

מאיר שטרית: יש לכם איקס כסף, תיקחו קבוצה של יישובים, תתחילו בפריפריה אגב, כי לא קונץ, יש בתי ספר בארץ שהגיעו למצב של 1 לכל 5 תלמידים בממוצע, הכל בממוצע.

מאיר שטרית: אז ברור שבתי הספר האלה לא נמצאים, אם כי ראיתי בפירוט שחלק מהם נמצא באמת גם בפריפריה, אבל בבתי ספר הפרטיים, שבהם להורים יש כסף ומשלמים הון עתק כל חודש שכר לימוד, שם יש אולי לכל מחשב ילד, לכל ילד שם יש מחשב.

מאיר שטרית: אנחנו סוברים גם כממוצע.

מאיר שטרית: קחו קבוצה של יישובים, דווקא באוכלוסיות החלשות ושימו בהם מחשב לכל ילד, ממש בכיתה מחשב נייד לכל אחד ולמורה, תשנו את זה בגדול, קחו כמה יישובים – 5 , 10 יישובים בשנה הראשונה, תראו את התוצאות.

מאיר שטרית: אם התוצאות יעבדו תעתיקו את זה למקום אחר.

מאיר שטרית: אם הן לא יעבדו – תראו את הנתונים.

מאיר שטרית: אבל אני חושב שצריך לפרוץ דרך בעניין הזה, ואני אומר את זה בצער מכיוון שאנחנו נחשבים מעצמת הייטק וכנראה שלפי הנתונים שמתגבשים לפחות בארץ, כנראה שעם השנים לא בטוח שנישאר שם.

מאיר שטרית: כמעצמת הייטק אנחנו מדברים, יש פיתוח של תוכניות ישראליות מדהימות בכל התחומים, אגב כולל גם בחינוך טכנולוגי.

מאיר שטרית: ראיתי פיתוחים ישראלים שעובדים בכל העולם חוץ מישראל, כי אין נביא בעירו.

מאיר שטרית: גם את זה ראיתי.

מאיר שטרית: עוד לפני, אני לא מדבר עכשיו, אני מדבר על 20 שנה אחורה.

מאיר שטרית: מיכה חן זה היה?

מאיר שטרית: פרופ' מיכה חן, נדמה לי מיכה חן.

מאיר שטרית: מיכה חן ועוד שלפני 20 שנה אני מדבר שפיתחו כבר בשולחנות מחשבים, מושבים כיתות שלמות.

מאיר שטרית: לפני 20 שנה, ועוד ועוד.

מאיר שטרית: זאת אומרת יש בארץ ידע, יש יכולת, יש אנשים טובים.

מאיר שטרית: אפשר לפתח את זה ואני מתפלא למה אנחנו לא שם.

מאיר שטרית: למה אנחנו עדיין נגררים אחרי רוב העולם, כאמור בנושא המחשוב מקום 49 בעולם.

מאיר שטרית: זה בעיני בלתי קביל, ואני חושב שאת זה אפשר לשנות, צריך לשנות לטובת כולנו.

מאיר שטרית: אני גם ביקשתי היום, ותיכף ניתן את רשות הדיבור לפרופ' הררי, אבל ביקשתי גם ממט"ח היום לעשות מצגת מה הם עשו בתחום של התקשוב, ואני מקווה שיש את האיש שלכם פה עם המצגת גם כן, וכמובן משרד החינוך יוכל לדבר, ומט"ח יוכל לדבר.

מאיר שטרית: אני רוצה שתראו את האפשרויות.

מאיר שטרית: אני קראתי את זה אגב, כשקראתי את הנייר שלכם מהתחלה ועד הסוף, אני מנסה לסכם בקצרה את העניין.

מאיר שטרית: בבקשה – פרופ' הררי.

חיים הררי: תודה רבה אדוני יושב הראש.

חיים הררי: כפי שאנחנו כולנו יודעים – כל מערכות המחשוב עובדות בשיטה הבינארית, הכל מבוסס על אחד ואפס, וזה מאד מתאים שהיום התאריך הוא 10.01.11.

חיים הררי: אז התאריך של היום הוא לחלוטין בינארי, ואין תאריך יותר מתאים מזה.

חיים הררי: מחר גם היה יכול להיות טוב באותה מידה, לדיון מהסוג הזה.

חיים הררי: אני רוצה ברשותכם כמה הערות ואני אתחיל בדברים שאני לא רק שאני לא אתייחס אליהם, אלא אני מציע ברשותו של היושב ראש, שכדי להתמקד בדיון לא נתייחס אליהם.

חיים הררי: אחד מהם זה החינוך המדעי, שזו אחת הבעיות הכי חשובות והכי מעניינות והכי לוחצות, אבל זה לא נושא הדיון היום, כי השימוש בטכנולוגיה ובמחשבים הוא מועיל או מזיק במידה שווה לחינוך מדעי ולחינוך אומנותי, ולחינוך במקצועות ההומניסטיים ובכל שאר המקצועות.

חיים הררי: אז אני לא אתייחס בכלל לנושא של החינוך המדעי.

חיים הררי: הדבר השני, צריך לזכור ותמיד לומר את זה -  כשאנחנו מדברים על מחשבים אנחנו לא רק מדברים על המחשב שלרשותו של הילד, אלא על כל המערכת הטכנולוגית שמקיפה אותו, על הרשת, על התקשורת, על האפשרויות הקרנה וההצגה, כל מיני ציוד פריפריאלי וכדומה, והדברים האלה הם לא פשוטים ולא זולים, ובעיקר יוצרים בעיות תחזוקה, שכאילו נראות שוליות, אבל לפעמים על הדברים הקטנים האלה הכל קם ונופל.

חיים הררי: הנקודה הנוספת שאני מציע שלא נתווכח עליה, כי נדמה לי שיש עליה הסכמה מזה דור או שניים, המחשב הוא לא מטרה הוא כלי, וככלי יש לו יתרונות וחסרונות.

חיים הררי: המשימה שלנו זה להשתמש בכמה שיותר מהיתרונות, ולמנוע ככל האפשר מהחסרונות.

חיים הררי: וכל הדיונים האין סופיים שמדי פעם איזה פרופסור בבית ספר לחינוך כותב איזה מאמר שהמחשבים רק מזיקים, זו איוולת מוחלטת, מפני שהמחשבים מזיקים או מועילים על פי הדרך שבה משתמשים בהם.

חיים הררי: אפשר גם לכתוב מאמר שמראה שהכיסאות והשולחנות והלוח בבית הספר שאני למדתי בו מזיקים או מועילים, ואני לא רוצה להאריך בזה.

חיים הררי: כך שהשאלה היא לא האם המחשב ילמד אותנו ערכים כי הוא לא, ולא האם הוא יחליף את כל בני האדם במערכת החינוך כי הוא לא.

חיים הררי: אין ספק שהוא  כלי, אבל צריך תמיד לזכור – זה הכלי הכי רב גוני שאי פעם הומצא בהיסטוריה של האנושות.

חיים הררי: עוד לא היה כלי עם כל כך הרבה מטרות ועם כל כך הרבה שימושים, וזה השוני העיקרי.

חיים הררי: עוד מילה אחת בתור הקדמה לא כל כך קצרה, אבל היא הקדמה לא כל כך קצרה לדברים שיהיו די קצרים.

חיים הררי: אין שום טעם, גם אם היה מוצדק להילחם כנגד הכנסת המחשבים, לא היה בזה טעם.

חיים הררי: את המלחמה הזאת העולם הפסיד.

חיים הררי: אני מאמין שהמחשבים יכולים לעשות דברים נפלאים בבתי הספר, ונדמה לי שכאן יש קהל משוחד לטובת העניין הזה.

חיים הררי: אבל גם אלה שיש להם ספקות, כמו אלה שבזמנו לא רצו להכניס מחשבון כי הילדים  ישכחו את לוח הכפל, כל הדברים האלה עבר זמנם.

חיים הררי: אין, אנחנו חיים בעולם כזה ואין לנו האופציה להכריז שבית הספר יהיה המקום היחיד בעולם שבו אין מחשבים בכמויות.

חיים הררי: היושב ראש הזכיר את דו"ח 'מחר 98' שעכשיו כבר מלאו לו 18 ובקרוב 19 שנים, וכמובן 98 זה כבר לא אתמול, זה כבר לפני שלשום, וזה סתם תמיד טוב להזכיר את זה למען ההיסטוריה, האבל האמת היא שהדו"ח הזה כבר באמת זה לספרי ההיסטוריה ולא למערכת החינוך.

חיים הררי: אבל אני רוצה להדגיש שאפילו אז אמרנו במפורש שהמחשב האישי הוא אישי.

חיים הררי: כבר אז היה ברור לגמרי שכל הקונספט הזה של מעבדת מחשבים – תסלחו לי על הביטוי, זה קשקוש אחד גדול.

חיים הררי: כבר אז, ב-1992-93, כשהלכת לבנק, לא יכול היה להיות סביר שפקיד הבנק יגיד לך – ביום חמישי בין 9 ל-10 יש לי מחשב, אז אני אבדוק את מצב החשבון שלך.

חיים הררי: וזה מה שהילדים עד היום בכמה בתי ספר עושים.

חיים הררי: אז לפי דעתי את הנושא של מעבדת מחשבים צריך פשוט להוריד מסדר היום, למחוק מסדר היום, ובנושא של החדרת הטכנולוגיה לבתי הספר יש רק פריט טכנולוגי מרכזי, חשוב, אחד, שסביבו יש את כל המערכת הפריפריאלית, והוא המחשב האישי אחד לאחד.

חיים הררי: אפשר להתווכח אם הוא על שולחנו של התלמיד או במקום אחר, או בילקוט שלו, אם הוא נייד או לא נייד, בזה יש לי דעות ברורות.

חיים הררי: אבל זאת הנקודה, וזה הולך בכיוון שמה שאמר ח"כ שטרית, יושב הראש שלנו.

חיים הררי: זה אומר, כיוון שאי אפשר מחר בבוקר לקנות מחשבים לכל הילדים במדינת ישראל באותו שבוע, זה אומר להיכנס למחשבים אישיים, כיתה אחרי כיתה, יישוב אחרי יישוב, בית ספר אחרי בית ספר, ולא לפזר 1 ל-10 בכל מקום, ואחר כך 1 ל-5 בכל מקום, ואחר כך 1 ל-3 בכל מקום, כי זה פירושו שבשום מקום לא ישתמשו בזה בצורה הנכונה.

חיים הררי: וזאת נקודה שאנחנו צריכים להשתחרר ממנה, מהכמעט קללה שנקראת מעבדות מחשבים.

חיים הררי: זה פשוט בלתי סביר בשנת 2011 עוד לחשוב ככה.

חיים הררי: אני חשבתי ככה בשנת 1995, כשהתחלנו ניסוי של מחשבים ניידים למכללות להכשרת מורים, שהצליח מאד והופסק מחוסר תקציב על ידי השר יצחק לוי, כשהוא נעשה שר החינוך, מחוסר תקציב או מחוסר רצון.

חיים הררי: והנקודה הזאת אני חושב צריכה להיות מודגשת.

חיים הררי: גם אם היה לנו כל הכסף שבעולם לקנות מחר בבוקר מחשבים לכל ילד במדינת ישראל, אני לא הייתי  ממליץ לעשות את זה בבאת אחת.

חיים הררי: אני הייתי ממליץ לעשות את זה בהדרגה, כמה שיותר מהר אבל בהדרגה.

חיים הררי: ומדוע?

חיים הררי: כי כבר הזכרתי, כולנו מסכימים שלמחשב יש יתרונות וחסרונות.

חיים הררי: יש בעיות תחזוקה, בעיות טכניות, הדרכת מורים, אינטראקציה בין המורה והתלמיד, אינטראקציה בין התלמידים, בעיות משמעת פחותות מראה הניסיון, אבל אחרות.

חיים הררי: כבר זה פחות רעש בכיתה, אבל זה יותר ילדים שלא שמים לב למה שהמורה אומר ומשחקים במחשב.

חיים הררי: לכל הדברים האלה יש פתרונות.

חיים הררי: לכל הפלוסים יש מינוסים ולכל המינוסים יש פלוסים.

חיים הררי: אבל, אנחנו חייבים להתנסות בהדרגה וללמוד איך להפעיל את המערכת הזאת.

חיים הררי: בחינוך שום דבר לא קורה בין לילה ולא קורה בשנה ולא קורה בשנתיים.

חיים הררי: ולכן אני חסיד של השקעת כמה שיותר כספים, כמה שיותר מהר, אבל בכל זאת, בתהליך רב שנתי מסודר, כאשר יש מטרה.

חיים הררי: נאמר בעוד X שנים באמת לכל ילד מחשב אישי משלו, שעומד לרשותו גם בבית הספר וגם בבית.

חיים הררי: וזה צריך להיות המודל, וזה צריך להיות הדגל.

חיים הררי: תמיד מרתיעים אותנו מהמחיר.

חיים הררי: העובדה היא שאיך שלא תסתכלו על זה, לקנות מחשבים לכל תלמידי ישראל מכיתה א' עד י"ב, נאמר מחשב חדש פעם בשלוש או ארבע שנים, וזה לא חשוב כרגע, אני לא נכנס לפרטים הטכניים איזה סוג של מחשב, כזה או אחר.

חיים הררי: סדר הגודל של ההוצאה השנתית הוא בסביבות 2-3% מתקציב החינוך.

חיים הררי: ואני תמיד שואל את אותה שאלה ועוד לא קיבלתי תשובה עליה.

חיים הררי: נניח שהיה בא מישהו ואומר לי תבחר בין מצב שבכל בתי הספר בישראל אין אף מחשב, או שלכל ילד יש מחשב, אבל בכל כיתה יש עוד תלמיד או שניים יותר ממה שיש בה עכשיו.

חיים הררי: דבר שאנחנו לא רוצים כמובן.

חיים הררי: המחיר של שני הדברים האלה הוא אותו מחיר.

חיים הררי: כלומר המחיר לתת מחשב נייד לכל תלמיד במדינת ישראל, שווה לחיסכון שיושג, אם מספר התלמידים בכיתה יגדל ב-1 או 1.5.

חיים הררי: זה מה שהחשבון אומר.

חיים הררי: אז עכשיו נניח שיש לי כיתה של 30 תלמידים, ובערים הגדולות אין כזאת, היא בדרך כלל 40, אלא בחלקים מיוחדים של מערכת החינוך, וגם זו אפליה צועקת לשמיים אבל נעזוב את זה כרגע.

חיים הררי: אני רוצה שמישהו יבוא ויוכיח לי ש-30 תלמידים בלי אף מחשב, זה יותר טוב מ-32 תלמידים עם 32 מחשבים, כאשר העלות היא בערך אותה עלות.

חיים הררי: וזה הויכוח, זה הויכוח שעליו אנחנו מדברים.

חיים הררי: כל הרפורמות שנעשות עכשיו ונעשו בעבר הקרוב, בצורות ההעסקה של המורה, צריכות היו להיות, ואני מקווה שינוצלו, ואני מאד מקווה שמשרד החינוך יעשה את זה, כי אני יודע שמשרד החינוך חושב על הדברים האלה – להיות מנוצלות בכיוון של החדרת המחשבים.

חיים הררי: כי החדרת המחשבים מחייבת הרבה יותר עבודה של המורה כהכנה ובאינטראקציה ממוחשבת עם התלמיד מחוץ למה שנקרא השעות הפרונטאליות.

חיים הררי: והדבר הזה ניתן לביצוע רק על ידי הגדלת מספר שעות ההעסקה של המורה, לא בהגדלה של מספר שעות הנוכחות שלו בכיתה, אלא שעות האינטראקציה שלו עם התלמיד ועם חומרי הלמידה.

חיים הררי: עוד מילה אחת לגבי הנושא שאפשר לקרוא לו מערכת פתוחה לעומת מערכת סגורה, וזה נושא שבו לי יש דעה ברורה לגמרי, אבל אני בכלל לא בטוח שהדעה שלי נכונה, ואני רוצה להציג את הדילמה.

חיים הררי: המערכת הפתוחה לגמרי אומרת – תן לילד ולמורה מחשב ועולם, נגיד ככה – ברשת, באוויר, יש כל כך הרבה הזדמנויות וכל כך הרבה אופציות, שאם המורה והתלמיד הם רבי תושייה, רבי יכולת – אין דבר יותר טוב מלזרוק אותם למים ולתת להם לשחות.

חיים הררי: והאמת היא שזה בטוח נכון אם המורה הוא המורה האידיאלי המכיר היטב את כל המערכות האלה, והתלמיד הוא התלמיד המבריק.

חיים הררי: בקצה השני ישנה המערכת הסגורה לגמרי.

חיים הררי: קח את כל ספרי הלימוד, תהפוך אותם לדיגיטאליים, תשים אותם על המחשב, עם כמובן אופציות של המחשב, קישוריות ודברים כאלה שהמחשב מאפשר וספר הנייר לא מאפשר.

חיים הררי: תן אותם למורה ולתלמיד ותלמד ככה.

חיים הררי: אז הוא ייקח ילקוט שיש בו רק מחשב ולא מחברות וספרים כמו שהיה פעם.

חיים הררי: אבל הוא בעצם ילמד כמעט באותה צורה, וכולם ילמדו מאותו חומר, מאותו ספר.

חיים הררי: החיסרון של זה הוא כמובן שהדברים משתנים הרבה יותר מהר היום, ואתה לא יכול להכניס ספר דיגיטאלי חדש כל חודשיים או כל שנתיים.

חיים הררי: היתרון הוא שלמורה היותר מוגבל ביכולתו ובכישוריו העסק הזה ניתן לביצוע הרבה יותר, אין סכנה שהוא יטבע.

חיים הררי: אתה נותן לו גלגל הצלה כשאתה זורק אותו למים.

חיים הררי: ושתי הקיצוניות האלה, המערכת הסגורה לגמרי של ספרי לימוד דיגיטאליים ותו לא, והמערכת הפתוחה לגמרי – כך מחשב תעשה עם זה מה שאתה יכול ומה שאתה רוצה ומה שנראה לך, שתי הדרכים הקיצוניות – יש להניח שאף אחד מהן היא לא הדרך הנכונה.

מאיר שטרית: למה אי אפשר את שתיהן?

חיים הררי: אוקי, אז הנכון הוא באיזה שהוא מקום באמצע.

חיים הררי: והשאלה היא אם צריך גם לכוון את האמצע הזה, הוא לתת למורה את האופציות השונות כאשר המורה לפי כישוריו או כישוריה ויכולתו וידידותו עם המחשב יבחר לו את הכיוון.

חיים הררי: או ללכת באיזו שהיא דרך אחרת, וכאן אין חכם כבעל הניסיון.

חיים הררי: עד שלא יעשו ניסויים באלפי כיתות – אנחנו לא נדע.

חיים הררי: הפרויקט שאנחנו במכון דוידסון עושים, אני אומר עליו כמה מילים ונוכחים כאן אריאל היימן מנכ"ל מכון דוידסון, ואבי ברנשטיין מנהל פרויקט כתו"ם.

חיים הררי: הדגל שלו הוא העקרונות שהזכרתי.

חיים הררי: זאת אומרת מחשב נייד לכל תלמיד ולכל מורה באותה כיתה שהם לוקחים אותו הביתה ומשתמשים בו כל הזמן.

חיים הררי: גישה פתוחה ככל האפשר – כלומר יש חומרי למידה אבל בעיקרו של דבר מעודדים את המורה והתלמיד להשתמש במה שקיים.

חיים הררי: וגישה הדרגתית, התחלנו בקטן, אבל למרבית הצער, בגלל מגבלות יותר כספיות מאחרות, אנחנו כרגע בסך הכל נמצאים עם כ-2,000 תלמידים, ואם יהיה זמן, ואם היושב ראש ירשה אפשר יהיה אולי לומר כמה מילים על מה קורה בפרויקט הזה.

יהודה סקר: מה זה מכון דוידסון, אדוני הפרופסור?

חיים הררי: מכון דוידסון הוא החלק, מכון ויצמן עוסק כבר כמעט 50 שנה בחינוך מדעי בנוסף לעבודתו העיקרית שהיא המחקר המדעי.

חיים הררי: לפני כ-10 שנים ייסדנו מכון מיוחד במסגרת מכון ויצמן למדע, זה גוף נפרד, זה עמותה נפרדת, אבל זה בקמפוס מכון ויצמן למדע, והגוף הזה עוסק אך ורק בחינוך המדעי.

חיים הררי: הוא בין השאר גם מפעיל את פרויקט פר"ח הארצי שנוסד במכון ויצמן; מפעיל את כל הפעילויות לנוער שוחר מדע, שמכון ויצמן היה החלוץ שבהם; ומפעיל את כל הכיוונים האלה, כולל את הפרויקט הזה של מחשב כתו"ם.

חיים הררי: כתו"ם אגב זה ראשי תיבות – כיתה, תלמיד ומורה.

חיים הררי: מחשב לכיתה, לתלמיד ולמורה, מחשב כת"ום.

חיים הררי: אבל אני לא חושב שהמטרה של הדיון הזה היא לדון בפרויקט אחת ספציפי, לא של מט"ח שעושה עבודה יפה, אלא במסגרות הארציות הכלליות.

חיים הררי: אנחנו בחרנו ללכת בכיוון של המערכות הפתוחות, ללכת על כיתות שלמות, ואנחנו נכנסים בפעם הראשונה לעיר שלמה, בשנה הבאה, זאת אומרת השנה בעצם – באשדוד.

חיים הררי: אבל שוב, זה מקרטע על התנגדויות הורים ועל בעיות טכניות ואחרות שבסופו של דבר אתה מדבר גבוה גבוה ובסוף הפרטים מפילים את כל הדברים הקטנים האלה.

חיים הררי: אז הדרך היא עוד ארוכה, אבל נדמה לי שהכיוון חייב להיות.

חיים הררי: לא יכול להיות שזה המקום היחידי במדינה שבו מתנהלת פעילות אינטלקטואלית.

חיים הררי: בית הספר הוא היום המקום היחיד במדינה שבו מתנהלת פעילות אינטלקטואלית, ולא לכל אדם שמשתתף בה יש מחשב.

חיים הררי: זו עובדה.

חיים הררי: ואני תמיד משתמש באותה דוגמא ואסיים בזה, ובסכנה שאני חוזר על עצמי, וחלק מהנוכחים כבר שמעו את זה.

חיים הררי: לפני 15 שנים בכל מדינת ישראל היו מזגנים, רק במקום אחד לא היו מזגנים בקיץ, וזה היה בבתי הספר.

חיים הררי: אז עברנו את השלב הזה, והרבה מאד, עוד לא עד הסוף, אבל בהרבה בתי ספר,

יהודה סקר: עוד לא.

יהודה סקר: יש בנגב בתי ספר בלי מזגנים.

חיים הררי: אוקי.

חיים הררי: אז בהרבה בתי ספר.

חיים הררי: היה מצב שלא היה מזגן בשום מקום, והיום אנחנו עם המחשבים באותו מצב שהיינו עם המזגנים.

חיים הררי: וכמו שהדבר הזה לא מתקבל על הדעת, גם השני לא מתקבל על הדעת.

חיים הררי: תודה אדוני.

מאיר שטרית: תודה לפרופ' הררי.

מאיר שטרית: אני אעביר את רשות הדיבור למשרד החינוך, לד"ר עופר רימון שהוא מנהל המינהל למדע וטכנולוגיה במשרד החינוך, כדי שיציג את תוכנית התקשוב.

מאיר שטרית: אני רק מבקש להפנות את תשומת ליבך לשתי נקודות שעלו בתוך הדף של הממ"מ.

מאיר שטרית: אחת, שבשנת 2006 המצב היה ש-64% מהמחשבים במערכת החינוך היו מפנטיום 3 ומטה.

עופר רימון: אני יודע, אנחנו העברנו להם את הנתונים.

מאיר שטרית: אוקי.

מאיר שטרית: אז אני אומר.

מאיר שטרית: והדבר השני, עכשיו המצב השתפר, אז עכשיו יש פנטיום 4 ומעלה ביותר מחצי מהמחשבים.

מאיר שטרית: הדבר השני, אחת הבעיות שמוצגות, לפחות בבתי הספר, זה שיש כבר מחשבים בחלק מבתי הספר, עדיין היכולת שלהם להתחבר לאינטרנט ולגלוש – היא מאד רחוקה מהמציאות.

מאיר שטרית: עולה לבית ספר לחבר, וזה מה שאמרו לי מנהלי בתי ספר, עולה לבית ספר 80,000 ₪ לשנה, כדי ליצור מצב שיהיה חיבור של נקודת Y פיי, שתפעל בכל בתי הספר, שהילדים יכולים להתחבר למחשבים.

מאיר שטרית: זו נקודה מאד חשובה בעיני, כיוון שאם הילדים לא יכולים להתחבר לאינטרנט בדרך של Y פיי, אז אתה מראש מנטרל להם את היכולת שלהם להשתמש במחשב, ומעניין אותי אם זה יילקח בחשבון בתוכנית שלהם בתקשוב, כיצד הדבר הזה ייפתר או איך זה יהיה.

מאיר שטרית: היום הוא לא פתור בהרבה מאד בתי ספר זה לא קיים והילדים לא יכולים לגלוש.

מאיר שטרית: כיצד הדבר הזה אמור להיפתר וליצור מערכת באמת פתוחה שתוכל לעבוד בכל מקום.

מאיר שטרית: בבקשה.

עופר רימון: תודה רבה.

עופר רימון: לפני שאני אפתח את הדברים על תוכנית התקשוב, מינהל מדע וטכנולוגיה מרגיש מאד בנוח בוועדת המדע והטכנולוגיה.

עופר רימון: מינהל מדע וטכנולוגיה שואף להיות הבית של החינוך המדעי טכנולוגי בישראל, ולכן מרגיש פה מאד טוב.

עופר רימון: שר החינוך, מנכ"ל משרד החינוך, אני בטוח שתשמחו לשמוע ששמים דגש מאד חזק בקדנציה הנוכחית על הנושא של מדע וטכנולוגיה.

עופר רימון: והייתי אומר שהתקציבים התוספתיים לתקציב הדו שנתי – 2011-2012 מתקרבים למיליארד שקלים תוספתיים.

עופר רימון: לנושאים שדיברת עליהם - העניין שמאד מדאיג אותנו – שעות למדעים בחטיבות ביניים ומה שקרה שם.

עופר רימון: 12,500 שעות תוספתיות השנה בתוך המערכת, כדי להביא למצב שכל תלמיד במדינת ישראל ילמד את מספר השעות במדעים, אבל אני מציע להשאיר את זה לדיון נפרד, ואשמח להגיע לכאן ולהציג את המהלך ארוך הטווח שהתחלנו ללכת, כדי להביא גם לשיפור בהישגים במבחנים הבין לאומיים במדעים, ואנחנו נביא את השיפור הזה.

עופר רימון: וגם אשמח מאד להראות את הפעולות שנעשו.

עופר רימון: גם בחינוך הטכנולוגי השקעות מאד גדולות, וגם קצת, תסלח לי שאני אומר את זה – חוסר דיוק בדבריך, כי אין לנו מגמה בחינוך הטכנולוגי שלא לומדים שם מקצועות מדעיים, והבאת ככה שלא לעניין דווקא את הדוגמא הכי פחות טובה, כי כל תלמידי הביוטכנולוגיה לומדים לפחות ביולוגיה 5 נקודות, ורבים מהם, 40% - לומדים שני מקצועות מדעים מוגברים, 5 ביולוגיה, 5 כימיה, ובנוסף את המקצוע שנקרא מערכות ביוטכנולוגיות.

עופר רימון: זאת אומרת זה לא במקום, זה בנוסף כנדבך על לימודי המדעים, ורק מעודד עוד תלמידים לגשת לתחומים המדעיים, תלמידים שרוצים לדעת גם אפליקציות של הדברים האלה בתוך מערכות טכנולוגיות, תעשייה, מזון וכו'.

עופר רימון: אבל גם את החינוך הטכנולוגי בתקציב תוספתי מאד משמעותי, מאד משמעותי,

מאיר שטרית: מתי התלמיד בוחר  את  המגמה  שלו, אלקטרוניקה, באיזו כיתה?

מאיר שטרית: למיטב ידיעתי זה כיתה י'.

עופר רימון: התלמיד בוחר בכיתה ט', ומ-י' הוא לומד או בחינוך העיוני או בחינוך הטכנולוגי.

עופר רימון: אבל אני חושב שזה יהיה חטא לחינוך הטכנולוגי, את כל העניין הזה להציג על רגל אחת.

עופר רימון: אם תרשה לנו, נשמח לעשות על זה דיון מסודר.

מאיר שטרית: אני אשמח לעשות על זה דיון, בהחלט.

עופר רימון: אבל, רק תדע שהחינוך הטכנולוגי זוכה לעדנה אחרי הרבה שנים, בשיתוף של התאחדות התעשיינים, שרגא ברוש שדוחף מאד חזק, ראש הממשלה שדוחף את הנושא הזה מאד חזק, ואנחנו ביחד מובילים את החינוך הטכנולוגי קדימה, ואנחנו נשמח כמו שאמרתי, להציג את הנושא הזה בצורה מסודרת.

עופר רימון: אבל כמו שאמרת, הדיון הוא על נושא התאמת מערכת החינוך למאה ה-21.

עופר רימון: גם כאן אני חושב שהתחלנו, איך אני אגיד?

עופר רימון: לא בצורה הנכונה.

עופר רימון: התחלנו בלספור מחשבים.

עופר רימון: אתה יודע, אני הייתי בפורטוגל, נסעתי לפורטוגל.

עופר רימון: יש שם תוכנית מחשב נייד לכל תלמיד.

עופר רימון: לא רק זה, אלא הקימו שם מפעל של אינטל שמייצר את המחשבים, אפליקציה מיוחדת לפורטוגל, כל מחשב מגיע עם מחשב נייד קל.

עופר רימון: נכנסתי לכיתות ומה שקורה שם – קטסטרופה.

עופר רימון: אם תראה איזה ערך מוסף יש לתקשוב, דל, בגלל שזה לא מספיק.

עופר רימון: גם אנחנו קיבלנו תקציב תוספתי של 420 מיליון שקל, אם היינו קונים ברזלים אז היינו בכל הארץ יכולים לעבור מ-1 ל-13, ל-1 ל-6.

עופר רימון: ואז מה?

עופר רימון: ואנחנו בחרנו להתמקד בצפון לדרום.

עופר רימון: יכולנו בצפון לדרום, אם היינו קונים מחשבים – לרדת ל-1 ל-2, ואז מה?

עופר רימון: יש כאן הרבה דברים שצריך לקחת בחשבון כשמכניסים את הטכנולוגיות האלה לתוך בתי הספר.

עופר רימון: הצטיידות זה רק מרכיב אחד, ואני אגש ישר, אני אדלג ואני אתחיל מהלב, זה התפיסה שלנו.

עופר רימון: אנחנו ניגשים לנושא הזה בתפיסה הוליסטית.

עופר רימון: כי אתם הזכרתם את התשתיות, אבל תשתיות בלי תחזוקה הם חסרות ערך.

עופר רימון: פיתוח מקצועי של עובדי הוראה, התכנים הדיגיטאליים, התאמת תוכניות הלימודים.

עופר רימון: אם כל זה לא ייעשה ביחד בתוך בית ספר – אז לא יהיה ערך למחשבים.

עופר רימון: עכשיו, אחת הבעיות בתוכניות, גם בתוכניות כמו מחשב כתו"ם ותוכניות אחרות, שהן כולן יפות וטובות, וגם תוכניות שנעשו בעבר.

עופר רימון: תראה, אנחנו מתחילים עם תקציב של הצטיידות שהוא תקציב חד פעמי.

עופר רימון: אבל אנחנו פעם ראשונה גם מכניסים תקציב הפעלה.

עופר רימון: אנחנו מממנים רכז תקשוב בבית ספר, דבר שלא נעשה בעבר.

עופר רימון: אנחנו מממנים אנשים טכניים שיהיו בבתי ספר.

עופר רימון: אנחנו מממנים את החיבור לאינטרנט ואנחנו מממנים קישור לספקי תוכן.

עופר רימון: ותקציב ההפעלה שאנחנו נותנים לבית ספר הוא לא חד פעמי, לתמיד.

עופר רימון: מהרגע שהוא נכנס לבית ספר תמיד יהיה תקציב הפעלה.

עופר רימון: כי זו התשתית שעליה אתה בונה את האפשרויות לטכנולוגיה לחזור לתוך בית ספר.

עופר רימון: ואם אתה לא בונה את התשתית הזאת לאורך זמן, אתה תבוא עוד שנתיים, עוד שלוש, כאילו לא היה.

עופר רימון: אבל כשיש פונקציה בבית ספר שזה התפקיד שלה והיא מתוגמלת, והרי אלה הכספים הגדולים.

עופר רימון: המחשבים הם לא הכספים הגדולים, כולם יודעים את זה.

עופר רימון: הדבר הבא שאנחנו מאד מדגישים זה מה שכתוב כאן פיתוח מקצועי של עובדי הוראה.

עופר רימון: חוץ מהשתלמויות בית ספריות אנחנו נותנים הדרכות.

עופר רימון: בעבר נתנו הדרכה מדריך תקשוב לבית ספר.

עופר רימון: הפעם אנחנו מוסיפים עוד 4 מדריכים, מדריכים דיסציפלינאריים.

עופר רימון: נכנס למורה למתמטיקה, שעובד עם מורה המתמטיקה על מטרת התקשוב בתחום המתמטיקה.

עופר רימון: מדריך לשפה שעובד על הטמעת התקשוב בתחום השפה.

עופר רימון: כי בפדגוגיה הכל מתחיל.

עופר רימון: אם אתה לא מראה למורים איזה תכנים יש, ואני רואה כאן את גילה, אז איזה תכנים יש למט"ח בתחום המתמטיקה, ואיך זה קשור לתוכנית הלימודים, ואיפה הם יכולים לשלב את זה – אז לא יהיה לך תקשוב אמיתי בתוך הכיתות.

עופר רימון: ואותו הדבר לגבי עת הדעת או כל חברה אחרת.

עופר רימון: זאת אומרת, שהתקציב שלנו, אם אתה תראה את התקציב שלנו לבית ספר, 50% הולך להצטיידות, 50% הולך בכלל לדברים אחרים.

עופר רימון: ולא רק שהוא הולך לדברים אחרים, אלא אם תיקח את זה על פני 4 שנים, אתה תמצא שאני חושב אולי 30% מהתקציב הוא הצטיידות, ו-70%, אם תספור את זה על פני 4 שנים או 3 שנים – הוא התקציב לדברים האחרים.

עופר רימון: עכשיו, אני אדלג גם על הדברים האחרים כדי להגיע ישירות.

עופר רימון: אתה יודע, להגיד תפיסה הוליסטית זה נשמע ככה טוב, זה כמו הרבה סיסמאות כאן שאנחנו שומעים.

עופר רימון: אבל אני רוצה להראות איך אנחנו לוקחים את התפיסה ההוליסטית ומכניסים אותה לתוך בתי הספר.

עופר רימון: כי שוב אמרתי, אנחנו רוצים לראות את כל הדברים האלה קורים בתוך בית ספר, ולכן אנחנו נעים בשלושה צירים.

עופר רימון: ב-15 לאוגוסט או ב-20 לאוגוסט, אני לא זוכר,  קיבלנו את האישור מהאוצר, שב-1 לינואר נקבל את התקציב של 420 מיליון שקל, ואנחנו התחלנו פעולות כבר מתחילת ספטמבר.

עופר רימון: אנחנו עובדים בשלושה צירים.

עופר רימון: ציר אחד הוא פעולות ההיערכות שנעשות בתוך בית ספר; הציר השני הוא פעולות ההיערכות שנעשות  ברשות; והציר השלישי הוא כל הציר של התכנים הדיגיטליים ותוכניות הלימוד, וביחד הצירים האלה לוקחים את כל התפיסה שלנו, ומכניסה אותה לתוך בתי הספר.

עופר רימון: פעולות ההיערכות בתוך בתי הספר התחילו עם הודעת הצטרפות לבתי הספר בסוף אוגוסט, ויסתיימו בחודש פברואר כשבתי הספר יסיימו את ההכנה הפדגוגית לקראת התוכנית.

עופר רימון: הפעולות ברשויות התחילו עם פתיחת הרשאה לרשות בנובמבר, ויסתיימו כשהציוד יהיה בתוך בתי הספר, אנחנו  מקווים בסביבות פברואר; והפעולה השלישית – עובדת על כל הציר של תכנים דיגיטאליים ותוכניות לימודים, ואני אציג את הפעולות המרכזיות שנעשות בכל אחד מהתחומים האלה.

עופר רימון: הדבר הראשון שאני רוצה להציג, וגם אני  חושב דבר ייחודי לתוכנית הזאת, שהשר והמנכ"ל אמרו לנו – לפני שאתם מתחילים אנחנו רוצים לדעת מה הולכים להיות התפוקות והתוצאות של התוכנית הזאת.

עופר רימון: זה גם דבר ייחודי, ותבדוק תוכניות, הרבה תוכניות שהוזכרו כאן.

עופר רימון: האם לפני שהן יצאו לדרך הן הגדירו תפוקות ותוצאות.

עופר רימון: למה?

עופר רימון: כי בתחום התקשוב זה מאד מאד קשה להגדיר תפוסות ותוצאות.

עופר רימון: מאד קשה, והרבה קופצים מעל המשוכה הזאת.

עופר רימון: אנחנו עבדנו לפי, באמצעות מדריך התכנון הממשלתי, שמגדיר בצורה מאד מדויקת מה הן תפוקות ומה הן תוצאות, ולפי זה הגדרנו את הדברים.

עופר רימון: אנחנו העברנו את המסמך הזה ל-70 מומחי חינוך, כדי לייצר קונסנסוס לאומי סביב הנושא של תפוקות ותוצאות, עוד לפני שאנחנו יוצאים לדרך.

עופר רימון: הגדרנו את התפוקות ברמת בית הספר, והגדרנו את התוצאות.

עופר רימון: את התוצאות הגדרנו ברמת המורה - שנה ראשונה, שנה שנייה, שנה שלישית.

עופר רימון: ברמת בית הספר  כארגון וברמת התלמיד.

עופר רימון: עכשיו, אני  חייב להגיד שאת התפוקות והתוצאות האלה השתמשנו במסמכים גם של הפיז"ה וגם מה-IEA, ארגוני הערכה בינלאומיים, כי אנחנו כבר רואים ב-2013 את המבחן שארגון ה-IEA בונה, כדי לבדוק מיומנויות  ICT של תלמידים.

עופר רימון: לכן את זה, למרות שזה תלמידים בכיתה ח', את זה גם אנחנו לקחנו בחשבון.

מאיר שטרית: מה התוצאות המצופות מהתלמידים?

עופר רימון: מצופות מיומנויות תקשוב, לדעת מהרמה של לפתוח תיקיות במחשב ולסדר אותן באיזה שהוא סדר לוגי הגיוני.

עופר רימון: לדעת להשתמש באקסל.

מאיר שטרית: אבל אלה תשומות לא תפוקות.

עופר רימון: לא. תשומות זה המשאבים שאתה מכניס, תפוקות זה מה שאתה מצפה שאיתו תלמיד ייצא ויידע.

מאיר שטרית: יש איזה שהוא מדד שקובע את רמת ההישגים שתהיה במבחנים בינלאומיים?

עופר רימון: בוא רגע נעשה סדר.

מאיר שטרית: זה התפוקה שאתה מצפה לראות.

מאיר שטרית: לראות אותם מצליחים בלימודים.

מאיר שטרית: לראות תוצאות של כל החינוך הזה.

עופר רימון: רגע, רגע.

עופר רימון: תראה, יש לנו תוכנית שעניינה שיפור הידע וההישגים בבתי הספר.

עופר רימון: זו לא התוכנית הזאת.

עופר רימון: אני אחראי על תחום המדע והטכנולוגיה, המקצוע, המבחן הבינלאומי שהתלמידים ייגשו אליו בסוף השנה הזאת.

עופר רימון: אני יכו להגיד לך איזה פעולות אנחנו עושים כדי לשפר את ההישגים הלימודיים של הילדים במדעים, והצעתי לעשות את זה בישיבה נפרדת, כי אם אתחיל – אנחנו לזה צריכים שעה שלמה.

עופר רימון: אבל, לא תוכנית התקשוב היא זאת שאנחנו מצפים שהיא תביא כרגע באופן ישיר לשיפור בידע ובהישגים של התלמידים במבחן.

מאיר שטרית: רמ"ה אומר את זה.

מאיר שטרית: רמ"ה אומר שיש קורלציה מאד גבוהה ב-

עופר רימון: אבל מה לעשות אם, טוב,

מאיר שטרית: לא אני אומר.

מאיר שטרית: משרד החינוך אומר, לא אני.

עופר רימון: הדבר הבא, חוץ מלהגדיר את התפוקות והתוצאות שמצופות מהתוכנית, כמו שאמרתי מסמך שעבר ל-70 מומחי חינוך כדי לייצר קונסנסוס, הדבר הבא זה האופן שבו אנחנו עובדים על ההצטיידות.

עופר רימון: פתחנו הרשאה לרשויות, כאן אני מראה דוגמא להרשאה שפתחנו למשל לגליל תחתון לפי מספר בתי הספר, כמה מחשבים הם יקבלו, כמה מקרנים וכו'.

עופר רימון: תשימו לב שבהרשאה, וזה גם ייחודי לתוכנית, כתוב כאן – "ההרשאה התקציבית הזו שניתנת בזה לכם תקפה עד תאריך מסוים, אנחנו מבקשים לחזור ולהדגיש שהכנסת הציוד על ידי הרשות לבית הספר טעונה תוכנית עבודה מאושרת".

עופר רימון: זאת אומרת, הפעם אנחנו לא מכניסים את הציוד פנימה אם בית ספר לא עשה הכנה פדגוגית, והיא אושרה, שמראה לנו שבית ספר מוכן וערוך כדי להשתמש במחשבים.

עופר רימון: אנחנו הוצאנו הנחיות למימוש ההקצבות, ספר סטנדרטים שיוצר סטנדרטיזציה איזה מחשבים לקנות ואיזה לא.

עופר רימון: מפרטים ואנחנו עוקבים אחרי הסטאטוס של ההתנהלות ברשויות.

עופר רימון: סם קפלן שיושב כאן לצדי מופקד על כל העניין הזה, ומקדם את הדברים האלה במעקב ממש שבועי אחרי ההתקדמות של הרשויות.

עופר רימון: הציר הבא שאנחנו עובדים בו זה הנושא הזה של ההיערכות הפדגוגית של בתי הספר לקראת התוכנית.

עופר רימון: רוני דיין שיושב כאן אחראי בעצם על כל ההיערכות הפדגוגית של בתי הספר.

עופר רימון: ההיערכות הזאת כוללת, ואני אראה לך באיזו רמה אנחנו עובדים.

עופר רימון: אנחנו מינינו רכז תקשוב בכל בית ספר, העברנו 7 שעות הוראה לכל בית ספר, כדי שבית הספר יוכל למנות מדריך אשכול.

עופר רימון: עשינו בדיקה עם מפקח בית הספר, עם רכז התקשוב במחוז, עם מנהל בית הספר, שהרכז הנבחר הוא מתאים, שהוא יודע בדיוק מה המשימות המצופות ממנו וכו'.

עופר רימון: הדבר הבא זה שאנחנו קבענו תנאי סף לאישור תוכנית עבודה.

עופר רימון: הגדרנו איזה תהליכים צריכים לקרות בבית ספר.

עופר רימון: הגדרנו את ההתפתחות המקצועית.

עופר רימון: הגדרנו איך צריך להיראות אתר בית הספר, הגדרנו את הנושא של ניהול פדגוגי.

עופר רימון: לא יכול להיות בבית ספר מתוקשב, וזה קורה דרך אגב בהרבה בתי ספר בתוכניות שאתה הזכרת, שמכניסים מחשבים לבית ספר, ועדיין המורה רושם את הנוכחות עם נייר ועיפרון.

עופר רימון: עכשיו, אתה אומר אם אתה לא תטפל בזה ותדאג שתהיה תוכנת ניהול, ותגדיר סטנדרט לניהול, אז לא יהיה לך בית ספר מתוקשב.

עופר רימון: כי אני תמיד אומר, אם מורה נכנס לכיתה עם מחשב נייד ועשה את הנוכחות עם נייר ועיפרון, כבר כאן אתה הפסדת אותו.

עופר רימון: הגדרנו סטנדרטים לאיך משלבים את התקשוב במקצועות הלימוד.

עופר רימון: אנחנו מתרכזים בארבעת מקצועות הלימוד, ארבעת מקצועות המיצ"ב.

עופר רימון: הגדרנו את הנושא של תקשורת.

עופר רימון: אנחנו  חושבים שכמובן לתקשוב יש הרבה סיכוי לשפר את התקשורת.

עופר רימון: כשאנחנו מדברים על תקשורת – תקשורת בין תלמידים לבין עצמם למידת עמיתים.

עופר רימון: גם תלמידים מהארץ ותלמידים במדינות אחרות, בין המורים לבין עצמם למידת עמיתים.

עופר רימון: בין הבית לבין בית הספר, בין המנהל לבין צוות המורים.

עופר רימון: כמו שאתה יכול לראות כאן בסטאטוס אנחנו עוקבים בית ספר בית ספר.

עופר רימון: כמה בתי ספר הכינו תוכנית עבודה, כמה ערוכים מבחינת תוכנת ניהול בית ספרית, כמה ערוכים מבחינת הפורטל הבית ספרי.

מאיר שטרית: היעד שלכם השנה ש-200 בתי ספר יהיו עד סוף השנה בתוכנית הזאת?

עופר רימון: היעד שלנו הוא מה-1 לספטמבר הכנסנו 220 בתי ספר ראשונים לתוכנית.

עופר רימון: אנחנו במרס מתחילים לעבוד על עוד כ-700 בתי ספר כדי להביא למצב שתוך שנתיים, תשע"א-תשע"ב כל בתי הספר היסודיים במחוז צפון ובמחוז דרום נכנסו לתהליך.

עופר רימון: במקביל, למה התחלנו מצפון ודרום, מתוך גישה של צדק חברתי – לתת עדיפות לפריפריה.

עופר רימון: כמובן שאם היה לנו תקציב היינו שמחים להכניס את כל הארץ לתוך התוכנית הזאת.

עופר רימון: למה התחלנו רק מבתי ספר יסודיים, בדיוק מה שאמרת על המחטים – לא להתפזר, ללכת על המקומות ששם יחסית יש הרבה תכנים דיגיטאליים ויש יותר סיכוי להצלחה.

עופר רימון: הציר הנוסף שאני רוצה לדבר עליו זה בתי ספר מדגימים.

עופר רימון: נכון, אנחנו מציבים איזה שהוא סטנדרט שאנחנו רוצים להעלות את כל בתי הספר, להעביר אותו.

עופר רימון: אבל יש בתי ספר פורצי דרך, נעמי שמר, בתי ספר גנים בגני תקווה, בית ספר מודיעים.

עופר רימון: אנחנו אספנו את בתי הספר האלה, 20 בתי ספר, והם אצלנו בתי ספר מדגימים.

עופר רימון: הם צריכים לצייר לנו את האופק.

עופר רימון: אני והצוות נפגשים כל חודש עם כל 20 בתי הספר המדגימים.

עופר רימון: אנחנו שם לומדים מהם, אנחנו באים מתוך גישה של צניעות, שיש הרבה מאד ידע והתפתחויות בשטח,  שיש לנו הרבה מה ללמוד מהם.

עופר רימון: אם תרשו לי אז אני אציג ממש דוגמא לשיעור שנחשפתי אליו באחד מבתי הספר המדגימים,

מאיר שטרית: כמה בתי ספר מדגימים יש.

עופר רימון: השנה יש 20 בתי ספר מדגימים.

עופר רימון: שנה הבאה אנחנו מדברים על עוד 20 בתי ספר מדגימים.

מאיר שטרית: אבל ראיתי בנייר שלכם שרק אחוז קטן דווקא מבתי הספר המדגימים עומד בסטנדרטים שאתם רוצים.

מאיר שטרית: רק 5 או משהו כזה.

עופר רימון: אתה רוצה סטאטוס בנקודה מסוימת, זה כל הזמן משתנה.

עופר רימון: בפברואר כל בתי הספר המדגימים כבר יהיו במקום, ופשוט הדרישות של ההיערכות הפדגוגיות מבתי הספר המדגימים הם כמובן הרבה יותר גבוהות מבית הספר הרגילים.

עופר רימון: אבל קחו למשל שיעור לדוגמא, זה לקוח מבית הספר גנים.

עופר רימון: מורה בשם מאיה שירי, ששיתפה אותנו בשיעור שלה.

עופר רימון: היא כאן רצתה ללמד על דמותו של דוד המלך, על הסיפור של המשל של כבשת הרש.

עופר רימון: היא מספרת להם, מדברת איתם על סוגי חטאים, זה היה קרוב השיעור הזה לימים הנוראים.

עופר רימון: ואחרי שהיא דנה איתם בעניין הזה היא נותנת להם לעשות איזו עבודה בבית שבה כל אחד מהם צריך לכתוב טיעון ש-      (מוצגת מצגת).

עופר רימון: אז היא נותנת לתלמידים לראות דוגמאות לכל מיני אנשים שמביעים חרטה והיא מבקשת מהם אחר כך כל אחד לרשום טיעון, לתת לו הרגשה אם הוא היה דוד המלך, איך הוא היה רושם טיעון ומסביר את החטא שהוא עשה.

עופר רימון: לצורך זה היא מכניסה אותם לסביבה של, כאן במקרה הזה לסביבה של מט"ח, שבסביבה הזאת יש כאן מחולל כתיבה של מט"ח, דרך אגב זה כלי מדהים בעיני, שבעצם מאפשר לתלמידים לעבור על השלבים של כתיבת טיעון שלב אחרי שלב.

עופר רימון: הוא נותן להם גם דוגמאות ומאפשר להם להתקדם שלב אחרי שלב, ובעצם עוזר לתלמידים להטמיע את המתודולוגיה של כתיבת טיעון.

עופר רימון: אחרי שהתלמידים סיימו את השלב הזה, היא מכניסה אותם לאתר של מבקר המדינה, ושם היא מבקשת מכל תלמיד לבחור נושא סביב איזו שהיא עוולה חברתית שהוא רוצה לטפל בה, ולכתוב טיעון למבקר המדינה, על משהו שהוא היה רוצה שמבקר המדינה יטפל בו, ובעצם הציון בסופו של דבר שהמורה נתנה, זה היה על טיב כתיבת הטיעון שהם שלחו למבקר המדינה בעניין הזה.

עופר רימון: אז זו דוגמא קטנה לשיעור אחד שהוא לא יוצא דופן בבית ספר מדגים אצלנו, ואני רוצה להגיד לכם שמה שאנחנו מגלים בבתי ספר מדגימים, אני חושב שממש לא תמצאו בהרבה מדינות כזאת התקדמות.

עופר רימון: הדבר האחרון שאני רוצה להתייחס אליו זה כל הציר שעליו אנחנו עובדים, זה הנושא של פיתוח תכנים דיגיטאליים ותוכניות לימודים.

עופר רימון: הייתי אומר שעד היום כל הנושא הזה של התכנים הדיגיטאליים היה עולם די פרוץ.

עופר רימון: הדבר הראשון הגדרנו נוהל אישור סביבות למידה דיגיטאליות, ואנחנו עובדים בשיתוף עם האגף לאישור ספרי לימוד במשרד החינוך, ואנחנו הולכים בתהליך מדורג להעביר את המסלול הזה לכל החברות תוכן שעובדות בישראל.

עופר רימון: בנוסף, עשינו מיפוי של כל תכני הספקים הקיימים בהתאם לתוכנית הלימודים.

עופר רימון: כאן זו דוגמא למיפוי שעשינו של בריינפופ, על כל התכנים שלהם והקישור שלהם לתוכנית הלימודים שלנו, כי אחת הבעיות זה שמורה יכול להיחשף לחומר דיגיטאלי, אבל אם הוא לא יודע לאיפה זה מתאים בדיוק בתוכנית הלימודים, מאד קשה לו העבודה.

עופר רימון: כאן אתם יכולים לראות דוגמא לכנס ספקים.

עופר רימון: אנחנו בעצם הזמנו את כל מפתחי התכנים הדיגיטאליים בארץ להציג את התכנים הדיגיטאליים לכל המורים בתוכנית.

עופר רימון: ובמסגרת הזאת, כאן אתם יכולים לראות את המורים שלנו יושבים בכנסים האלה, ומקבלים, ולומדים, ונחשפים לכל הידע שיש.

עופר רימון: מה שעשינו כאן זה קצת מיוחד, שלא אפשרנו למפתחי התוכן להציג באופן ספוראדי, אלא לקחנו נושא מסוים מתוכנית הלימודים, וביקשנו מכולם להתייחס אליו ולהציג תכנים שקשורים אליו, כדי שלמורים יהיה יסוד להשוואה.

עופר רימון: כי הרי בתוכנית שלנו אנחנו מתקצבים את כל הנושא של תכני הלימוד.

עופר רימון: במקביל אנחנו בעצם מייצרים היום שער למורים לכל התכנים הדיגיטאליים שיש היום בארץ, שבו אנחנו בעצם – מורה ירצה לדעת בכיתה ב' איזה תכנים דיגיטאליים יש במולדת, חברה ואזרחות, הוא ילחץ על כיתה ב' – מולדת, חברה ואזרחות, כל נושאי הלימוד ייפתחו, ולכל נושא יהיה לו כתוב איזה תכנים יש, ומשם הוא יוכל להגיע למט"ח או אלנט או לבריינפופ, תלוי כמובן אם הוא שילם את המנוי שהחברה דורשת ממנו.

עופר רימון: דבר נוסף שכדאי לציין, שהיום אנחנו פותחים את המטריצה הלאומית גם למורי ישראל, ואנחנו מציעים למורים לפתח חומרי למידה מתוקשבים.

עופר רימון: אנחנו גם אותם מעבירים נוהל אישור ובעצם קונים מהם את היחידה שהם פיתחו.

עופר רימון: זה גם תגמול למורה, זה גם מעודד מורים לפתח.

עופר רימון: אם בעבר מורים הרגישו "פרייארים" שהם צריכים לפתח את החומרים האלה, היום אנחנו מעודדים אותם, מתגמלים אותם, ובעצם מאפשרים לכל היחידות האלה להפוך להיות פבליק דומה.

עופר רימון: לאפשר למורים להתדיין עליהם ולפתח את היחידות, בסטייל של ויקיפדיה.

עופר רימון: הדבר האחרון, מה שאתה אמרת, הנושא של דיגיטציה של ספרי לימוד.

עופר רימון: כמובן שכמוך גם שר החינוך, מנכ"ל משרד החינוך מזהים את הנושא של דיגיטציה של ספרי לימוד כהזדמנות בעצם לייעל את תחום ספרי הלימוד בישראל.

עופר רימון: למה לייעל?

עופר רימון: קודם כל הנגשת ספרים יותר איכותיים.

עופר רימון: זה ספרי לימוד שמקושרים לחומרים נוספים.

עופר רימון: אפשר לעדכן את ספרי הלימוד בתדירות יותר גבוהה, הפחתת עלויות, הקטנת משקל, שמירה על איכות הסביבה.

עופר רימון: מכל הטעמים האלה אנחנו הקמנו כבר וועדה במשרד שבעצם מטפלת בעניין.

עופר רימון: אנחנו מתכוונים להוציא חוזר מנכ"ל בעוד זמן לא רב, שבעצם יודיע לכל מפתחי התכנים הלא דיגיטאליים, שמנקודה מסוימת, אישור ספר לימוד בישראל יצריך גם פורמט דיגיטאלי.

עופר רימון: לצורך זה אנחנו צריכים להגדיר, לעשות סטנדרט של מה זה ספר לימוד דיגיטאלי, שזה גם דבר לא פשוט וגם בתחום הזה אנחנו נעים קדימה.

עופר רימון: אז עד כאן התוכנית שאנחנו מובילים.

עופר רימון: תודה רבה.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: אני אעביר את רשות הדיבור לד"ר גילה בן הר, המנכ"לית של מט"ח, להציג את מה שהם עושים בתחום הזה.

גילה בן הר: בוקר טוב, תודה על האפשרות להציג.

גילה בן הר: אני מתחברת למעשה לכל הדוברים פה – גם לפרופ' חיים הררי וגם אליך היושב ראש, וגם לעופר.

גילה בן הר: אז א' נהדר וטוב שיש כרגע תוכנית לאומית.

גילה בן הר: המדינה מובילה תוכנית לאומית, אבל אני  חושבת שאנחנו באמת צריכים לחשוב איך מאגדים כוחות כדי שלא נראה את התוכנית מיושמת בעוד 10 שנים, אלא נראה אותה מיושמת בצורה המרבית בשנים הקרובות ביותר.

גילה בן הר: מט"ח למעשה עסק מאז הקמתו בכל אותה סוגיה של הבנת הערך המוסף של שילוב טכנולוגיה בתהליכי הוראה, למידה, הערכה.

גילה בן הר: כבר בשנות ה-80 הוביל את מערכת ...

גילה בן הר: שהייתה עובדת באמצעות מחשב, שהייתה מערכת הרבה יותר סגורה.

גילה בן הר: ואני מאד מתחברת אליך פרופ' חיים הררי לגבי הנושא של הדיון בין מערכת פתוחה לבין מערכת סגורה.

גילה בן הר: מה שאנחנו מנסים בשנים האחרונות להוביל זה את המודל שאנחנו קוראים לו ...

גילה בן הר: הדיגיטאלי, שלמעשה מדבר על מחשב לכל תלמיד ומחשב לכל מורה, ובמקום שהתלמיד יסחב את ילקוט הספרים הכבד, יהיה לו למעשה את המחשב האישי שלו שאיתו הוא יכול להתחבר מהכיתה, מבית הספר, מחופשת הסקי שלו, בכל מקום ומקום למקום.

גילה בן הר: ולמעשה יש לו שם את האפשרות להתחבר למאגר ספרי עיון, כותר עיון שקרוב ל-1000.

גילה בן הר: ספרי עיון שכבר נמצאים ברשת של כמעט כל המורים במדינת ישראל בנושא של ספרי עיון.

גילה בן הר: מאגר גדול של ספרי לימוד של ספרים של מט"ח, וככל שיותר מו"לים נוספים במדינת ישראל כרגע חוברים ומעלים את הספרים שלהם, ומתחבר לכל המאגרים והפעילויות בסימולציות במעבדות.

גילה בן הר: זה יכול להיות של מכון ויצמן או של כל גוף אחר שפיתח מאגרים.

גילה בן הר: יש איזה שהוא יסוד מארגן, שדבר אחד זה תוכנית הלימודים, וזה יכול להיות ספר לימוד או מאגר אחר דיגיטאלי, שמאפשר למורה להיות בורר נבון של תכנים, שמתאימים לתוכנית הלימודים.

גילה בן הר: כן מאפשר לו גם כן להוסיף תכנים שלו אם הוא חושב שהוא יכול ורוצה להוסיף תכנים נוספים.

גילה בן הר: אין כוונה ליצור מערכת סגורה שזה דבר הכי הכי מסוכן.

גילה בן הר: אין כוונה ליצור מערכי שיעורים סגורים.

גילה בן הר: להיפך, הכוונה היא כן לעודד פתיחות בפני המורה, ולתת לו אפשרות לנהל את השיעור שלו על פי אותם תכנים שהוא פיתח, או שהוא בחר מאותו מאגר.

גילה בן הר: חשבנו להראות דוגמא אחת של מה הכוונה לספר לימוד ברשת, שגם אם הוא נכתב לפני 4 או 5 או 6 שנים, יכול להתעדכן כל הזמן באמצעות שכבות או שיעלו אני הדיסציפלינה, או שהמורה עצמו יוכל להעלות לקראת הכנה לשיעור שלו.

גילה בן הר: יש שיח מאד מעניין עם פרויקט מחשב כתו"ם, מתוך כוונה לראות איך אפשר לעשות שיתוף פעולה, ודווקא באשדוד במסגרת חטיבות הביניים, לראות עיר שלמה שמדברת כעיר דיגיטאלית במסגרת חטיבות הביניים.

גילה בן הר: הכוונה היא לנסות ליצור פלטפורמה שתאפשר לכל גופי התוכן, לכל המו"לים היום שיש להם ספרים – להתאגד באיזו שהיא מערכת גדולה לטובת המדינה.

גילה בן הר: המודל שאנחנו רואים אותו, ואני לא רואה כרגע את המדינה קונה מחשב לכל תמיד, אלא אם יאמצו את ההצעה שלך, פרופ' הררי שנשמעת מאד מעניינת ומאד ישימה לגבי הנושא של מה המשמעות של תוספת תלמיד או שניים או תלמיד וחצי לרכישת מחשבים.

גילה בן הר: המודל שלנו בא ואמר – במדינת ישראל המדינה לא רוכשת ספרי לימוד.

גילה בן הר: אי לכך במימוש היום ההורים משלמים – כ-500, 600, או 700 ₪ לשנה, ההורים ישלמו כ-50% עלות הספר ברשת וב-50% הנוספים כפול שלוש שנים למשל ירכשו את המחשב לכל ילד וילד, בהתניה שהמדינה תיצור משא ומתן עם גופי הקצה להוזלת מחירי המחשבים.

גילה בן הר: משא ומתן עם הוזלה של כל אותן מערכות אופיס ודומיהן.

גילה בן הר: משא ומתן להוזלה בנושא של מערכת האינטרנט, ופה אני רואה תפקיד של המדינה כתפקיד מאד משמעותי.

גילה בן הר: ואז באותה עלות, תלמיד יכול להיות שיהיה לו מחשב נייד, שיחליף אותו אחת ל-3 או ל-4 או ל-5 שנים, ואת כל מאגר התכנים שהוא זקוק היום כדי ללמוד בבית הספר.

גילה בן הר: ואז, לקבוע מה למעשה המדינה תיתן – תשתיות בתוך בתי הספר, חיבור אינטרנט בכל כיתה וכיתה, שהיום אנחנו עדיין רחוקים מזה בבתי הספר השונים.

גילה בן הר: ביקשתי מגיא פה שיראה דוגמא אחת, וינסה להראות אותה דרך ספר לימוד ודרך ספרים ברשת, ספרי העיון.

גילה בן הר: וגם את הנושא של ספרי עיון אני הייתי מאד רוצה לאפשר לכל תלמידי מדינת ישראל, שתהיה להם היום אפשרות, סיסמא להיכנס למאגר כותר עיון, וגם ילמדו בחזרה לעבוד עם ספרי עיון, ולא רק יחפשו ערך בויקיפדיה אלא ההיפך.

גילה בן הר: הם יוכלו לעשות השוואה בין ספרים שונים, ציטטות שונות, דעות שונות וכן הלאה וכן הלאה.

גילה בן הר: יידעו לחפש מידע, לאתר מידע, לארגן מידע, להבנות מידע מתוך ידע שלהם.

גילה בן הר: זהו.

גיא לוי: תודה.

גיא לוי: אנחנו נמצאים עכשיו בתוך הספר המודפס שנמצא לנו גם פה כספר מודפס – 'מסע במרחבי כדור הארץ'.

גיא לוי: ספר בן מספר שנים.

גיא לוי: אנחנו רואים את תוכן העניינים, אבל הדבר היותר מעניין, שוב המערכת היא אינטרנטית, היא דינאמית.

גיא לוי: אנחנו רואים עכשיו את שכבות המידע שצוותי התוכן מעלים כל הזמן על גבי הספר.

גיא לוי: ואם נלך כאן, ואנחנו מסתכלים על התפרצות הר הגעש והסיפור של איסלנד בשנה שעברה, אנחנו יכולים לראות פה, ברגע שלחצנו ואולי נפתח עכשיו את הדף כולו, את שכבות המידע, ולמעשה השכבה הזאת מקשרת אותנו למאמר ב'הארץ' באינטרנט, שאם עכשיו נרחיב אותו על כל המסך, אז אנחנו רואים המאמר הוא מ-'הארץ' של זהר בלומנקרנץ, והוא מספר את ההשפעות של התפרצות הר הגעש על אירופה, גם על ישראל, ואנחנו עכשיו בשיעור רואים את האפקט, את ההשפעה, וגם את מה שזה יצר מבחינה חברתית באירופה, ומבחינת האוכלוסייה האירופאית.

גיא לוי: ושוב, זה מידע שמתחבר אלינו מיד עם האירוע, ואנחנו יכולים להראות פה הרבה מאד דוגמאות של רעידת האדמה בהאיטי או השריפות בכרמל, השריפה הנוראה שהייתה בכרמל לפני כחודש.

גיא לוי: זה מיד מתעדכן על גבי הספר.

גיא לוי: דוגמא נוספת, ובזה נקצר בעניין של הספר הזה, זה שוב גם היכולות שלנו, ויש פה דרך אגב הרבה מאד קישורים לאנימציות ולנתונים מהאינטרנט.

גיא לוי: אבל דווקא אני רוצה להראות את הדוגמא הזו.

גיא לוי: יש לנו פה למעשה תיאור, ציור בספר, הוא סטטי, הוא חד מימדי, אבל אליו אנחנו יכולים לחבר עכשיו אנימציה של הר געש בפעולה – גם בעברית וגם בערבית.

גיא לוי: אנחנו נצפה ברשותכם בערבית.

גיא לוי: מוצגת מצגת     אפשר לראות עכשיו את האנימציה עצמה, וסך הכל אנחנו מספקים פה למורים כלים, סביבות שיאפשרו להם לשנות את ההוראה בכיתה, ואני אוסיף ואומר, גילה דיברה גם ופרופ' הררי על תוכנית כתו"ם ועל אשדוד כעיר שלמה.

גיא לוי: במקיף ט' החדש באשדוד, שהוא אולי המוביל היום בעיר, יש כבר מספר לא קטן של כיתות שהילדים מגיעים עם מחשבים ניידים.

גיא לוי: הם משתמשים בספרים הדיגיטאליים, בספרים האלה, אבל הם משתמשים בזה כבר גם לפעילות של התלמידים בתוך השיעור.

גיא לוי: ומה שאנחנו רואים בשנים האחרונות, שבתי הספר שיש בהם מקרנים בכיתות ומחשבים למורים, השימוש שלהם בחומרים ובסביבות הוא הרבה יותר גדול, ובבתי הספר שיש מחשבים ניידים לתלמידים 1 כפול 1, השימוש הוא למעשה בערך פי 15 יותר מהממוצע שאנחנו רואים במערכות, ואנחנו עוקבים אחרי השימוש במערכות שלנו ברמה יום יומית.

גיא לוי: הסביבה הנוספת שרצינו להציג אותה, היא הספרייה המקוונת של ישראל.

גיא לוי: למעשה שיתוף פעולה עם כל המו"לים.

גיא לוי: אולי את רוצה להגיד על זה כמה מילים?

גילה בן הר: פה שיתוף הפעולה למעשה כמעט עם כל המו"לים במדינת ישראל, שעודדנו את המו"לים להעלות את ספרי העיון.

גילה בן הר: התחלנו עם ספרי עיון בנושא של ישראל, יהדות, ציונות.

גילה בן הר: היום אנחנו מעלים ספרים בתחום המדעים, בתחום החינוך, ויותר ויותר מדפי ספרים, שלמעשה היום, שאני יכולה לומר היום שרוב הפקולטאות של רוח וחברה באוניברסיטאות כבר התחברו ולסטודנטים יש קוד כניסה.

גילה בן הר: רוב בתי הספר התיכוניים כבר מתחברים, אנחנו רוצים לעודד יותר ויותר בתי ספר.

גילה בן הר: ולמעשה זאת ספריה של תלמיד שכבר היום לא רואה בבית לא את האנציקלופדיה העברית, ולא את בריטניקה, ולא את מכלל, ולא כל אנציקלופדיה אחרת.

גילה בן הר: הוא חוזר בחזרה לראות את כל ספרי העיון.

גיא לוי: אז גם הסביבה הזאת יכולה להיות ערך מוסף מאד חזק עבור המורה, שוב, אנחנו רואים דוגמא.

גילה בן הר: אוקי, לא ניכנס מעבר לזה, אבל זאת הייתה הכוונה להראות.

גילה בן הר: תודה.

מאיר שטרית: גילה, אולי תאמרי עוד מילה אחת, אתם סיפרתם שהיום לפי מה שאמרתם לי, היום יש בתי ספר רבים בארץ שרכשו את הזכות, את היכולת להיכנס לכותר או לתוכניות אחרות, ולהשתמש בספרים האלה לאורך כל השנה.

מאיר שטרית: זה עולה כסף אני מבין, בשביל שבית ספר ירכוש.

מאיר שטרית: דברי קצת על העניין הזה – כמה זה עולה לבית ספר שלם, כמה עולה פר תלמיד.

מאיר שטרית: העניין הזה, אני רוצה להבין מה הסוגיה הזאת.

גילה בן הר: לגבי כותר ספרי לימוד – כל תלמיד שרכש ספר מודפס מקבל קוד כניסה חינם לספר ברשת.

גילה בן הר: זה בהסכם שלנו בהסכם עם המו"לים האחרים.

גילה בן הר: לגבי כותר עיון, מכיוון שאנחנו רצינו לעודד, ודרך אגב השנה כל חטיבות הביניים קיבלו כניסה חינם לכותר עיון, מתוך כוונה לעודד את שנת השפה, אז למעשה פתחנו את זה לכל חטיבות הביניים.

מאיר שטרית: אז זה פתוח בבית הספר?

גילה בן הר: לא, ברגע שמישהו מקבל קוד כניסה הוא יכול להיכנס עם זה בכל מקום.

מאיר שטרית: הוא יכול להיכנס מכל מקום, גם מהבית.

גיא לוי: 24/7.

גילה בן הר: אתה שאלת אותי לפני כמה זמן, במידה ומדינת ישראל הייתה רוצה לקנות היום מנוי לכל ילדי מדינת ישראל,

מאיר שטרית: נכון.

גילה בן הר: אני יכולה לומר שבשיח ראשון עם עצמנו אנחנו נשמח מאד לדבר איתכם.

גילה בן הר: בעלות של כ-5 ₪ או 4 ₪ לילד, אפשר לרכוש מנוי לכל ילדי מדינת ישראל.

מאיר שטרית: למה?

גילה בן הר: לכניסה לכותר עיון.

גילה בן הר: למאגר הגדול של ספרי העיון, לשנה.

מאיר שטרית: הבנתי.

מאיר שטרית: זהו?

מאיר שטרית: אוקי, תודה רבה.

גילה בן הר: תודה רבה לך.

מאיר שטרית: אני ציטטתי קודם בתחילת הדברים את פרופ' קינן, הוא נמצא פה, אז למה שאני אדבר בשמו, הוא יכול לדבר בעצמו.

מאיר שטרית: פרופ' קינן הוא ראש החברה הישראלית לכימיה ופרופסור בטכניון.

אהוד קינן: תודה רבה.

אהוד קינן: אני רוצה להתייחס, הקשבתי למשה שאמר פרופ' חיים הררי, והקשבתי למה שאמר עופר רימון כמייצג התפיסה של משרד החינוך.

אהוד קינן: יש לי תחושה שיש כאן דו שיח של חירשים.

אהוד קינן: כלומר, התייחסות למחשב בצורה הפוכה לחלוטין.

אהוד קינן: הייתי משווה את זה אולי כדיבור על אינטרקום לעומת טלפון, ומשרד החינוך מדבר על אינטרקום ופרופ' הררי מדבר על טלפון.

אהוד קינן: אני לא כל כך מבין את ההתניה להתחיל ליצור תשתיות ותוכניות לימוד, כתנאי להכנסת המחשבים.

אהוד קינן: זה כמו, שוב אם אני אשתמש אולי באיזה שהוא משל – זה כמו לתת למישהו רכב שטח ולדרוש ממנו שיסע על קווי מסילת רכבת, ולחכות עד שיבנו את מסילת הרכבת כדי שהוא ייסע עליהם באותו רכב שטח.

אהוד קינן: מילת המפתח הייתה כאן – סטנדרטיזציה, ואני רוצה את המחשב כיציאה מהסטנדרטים.

אהוד קינן: אני מדבר על ויקיפדיה, אני מדבר על חשיפה לאנגלית, על יכולת ביטוי, על יכולת סקרנות, כלומר לביטוי אישי, מצגות, על פיתוח סקרנות או סיפוק סקרנות אישית, יצירתיות.

אהוד קינן: ילד רוצה לאו דווקא לעקוב אחרי תוכניות הלימוד.

אהוד קינן: זה בסדר שהמחשב הוא כלי כדי להשתמש בו כדי להעביר את תוכניות הלימוד, אבל אני לא רואה את המחשב כתחליף לספר ולמחברת, ובוודאי לא ליומן כיתה.

אהוד קינן: אם זה תחליף ליומן כיתה, אני מעדיף שהמורה ימשיך לנהל יומן כיתה ידני.

עופר רימון: כנראה שלא הבנת את מה שאמרתי.

מאיר שטרית: תן לו לומר את דבריו, גם אם אתה לא מסכים איתו.

אהוד קינן: אני רואה את הילד כסקרן, כרץ לויקיפדיה והוא רואה מה זה סנהדרין, והוא רואה מה זה דרך בורמה, והוא רואה מה זה קליגולה, והוא רואה מה זה האפר של איסלנד, מבלי שיכתיבו לו – תלך דרך הקישור הזה או תלך דרך קישור אחר.

אהוד קינן: אני מצפה את היצירתיות ואת הסקרנות שלו שהוא יבחר בה בדרכו שלו.

אהוד קינן: אלה פחות או יותר הדברים שאני הבנתי כאן, ולכן אותו עניין שהדגיש אותו פרופ' הררי, המחשב הכיתתי, המחשב הקבוע, לא פותר את הבעיה הזאת.

אהוד קינן: המחשב יעמוד ויגרור את כברזלים, זה יהיה ברזלים וחלק גדול מהמחשבים שנמצאים היום בחברות מחשבים, הם עדיין ברזלים.

אהוד קינן: אני מדבר על מחשב אישי שהילד נושא איתו כל הזמן, ובהפסקה הוא סקרן ורוצה לדעת משהו, הוא פותח את המחשב והוא מוצא את זה מיד.

אהוד קינן: זה כל מה שרציתי לומר.

אהוד קינן: אני חושב שיש כאן הבדל בסיסי בתפיסה, ואיך שהוא מדברים כאן בשתי שפות שונות לחלוטין.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: נמצאת איתנו אנה רוסו, שהיא מנהלת המכללה של תלמה ילין.

מאיר שטרית: מעניין אותנו לשמוע על העניין של הכשרת המורים לשימוש בכלל בטכנולוגיות האלה.

אנה רוסו: בשנת 1995 כמדומני, במכללה שלנו, התקיים גם הניסוי של מחשב נייד במסגרת 'מחר 98', ואני בעצמי לימדתי שתי כיתות, שאת אותו קורס לאחת היה מחשב נייד ולאחר זו הייתה כיתה קונבנציונאלית רגילה.

אנה רוסו: אני יכולה להעיד מכלי ראשון, שקיומו של המחשב הנייד, לא רק שהוא היה אתגר יוצא מן הכלל בשבילי – איך לשנות את דרכי ההוראה במטרה למצות מהכלי הזה את המקסימום שאני והסטודנטים שלימדתי היינו מסוגלים באותה תקופה.

אנה רוסו: אלא זו הייתה חוויה אינטלקטואלית ממדרגה ראשונה.

אנה רוסו: לא רק עצם ההוראה אלא עצם המפגש עם התלמידים, בזווית אחרת לגמרי.

אנה רוסו: ואני חייבת להגיד שבהזדמנות הזו, שמבחינתי הייתה תחילתה של דרך ותחילת פיתוח גישה שונה לנושא של המחשבים בהקשר של הכשרת מורים.

אנה רוסו: המחשב לא שימש רק כאמצעי להגיע למקורות מידע נוספים.

אנה רוסו: המחשב היה כלי שבאמצעותו אפשר היה, אני יכולתי לעקוב בצורה מפתיעה אחרי דרכי החשיבה של התלמידים שלי.

אנה רוסו: ובעיני זו הייתה פריצת דרך באופן ההוראה, כי עד אז אני לא יכולתי לעשות את זה.

אנה רוסו: הם כתבו הרבה מאד מילים על הנייר בצורה הקונבנציונאלית, והיה מאד מאד קשה לראות איך הם מקשרים את הרעיונות.

אנה רוסו: אבל כשאני באמצעות ההיפר טקסט אמרתי להם אוקי, תבחרו את אותם מילים שמאפשרות, שהן אבני הדרך בבניית הרעיון בנושא מסוים, אני יכולתי לראות את מפת החשיבה שלהם.

אנה רוסו: וכשמדובר על יישומי מחשב בהוראה, אני באמת הייתי רוצה לראות תהליך מאד מעמיק, וכשאני אומרת – אני הייתי רוצה לראות – הייתי רוצה לראות במערכת החינוך.

אנה רוסו: במערכת החינוך, מכיוון שאצלנו במכללה שלי ובמכללות אחרות שמיוצגות כאן, ישנה פעילות מאד מאד ענפה בכיוון של יישומי מחשב בהוראה.

אנה רוסו: לא רק בחדרי מחשבים, אלא המרצים הדיסציפלינארים נדרשים, והם מבצעים את זה בהצלחה רבה – לשלב מחשבים בהוראה שלהם.

אנה רוסו: לא באמצעות רכז המחשבים.

אנה רוסו: הם עצמם למדו לשלוט בכלי, הם מחפשים את הדרכים המתאימות, אם זה באמצעות תוכנה שהם מוצאים ברשת, אם באמצעות כלים שהם בעצמם מפתחים.

אנה רוסו: הסטודנטים מכשירים את עצמם בתהליך לימודיהם לתואר, ליישם את התקשוב והמחשוב, כחלק אינטגראלי בלימוד תחומי הדעת.

אנה רוסו: וזה מה שהייתי רוצה לראות בבתי הספר.

אנה רוסו: הייתי רוצה לראות מורים, שמשתתפים באופן קבוע בצוותים שכוללים מורים שמלמדים את אותם תחומים, באותן שכבות גיל, וביחד עם מרצה דיסציפלינארי, לא מדריך מחשבים – מפתחים את חומרי הלמידה לאותה שכבת גיל.

אנה רוסו: אני חושבת שאם הדברים האלה לא ייעשו, אז התוצאה תהיה,

מיכאל איתן: מי יפתח את חומרי הלמידה?

אנה רוסו: המורים.

אנה רוסו: המורים, ביחד עם מרצים שזה תחום מומחיותכם.

אנה רוסו: במכללות ישנם מרצים לתחומי דעת שונים, שתחום המומחיות שלהם זה בהוראת המקצוע.

אנה רוסו: והם אכן פיתחו כבר חלק מהחומרים שאיתם הם משתמשים שנים.

אנה רוסו: ואם לא יהיה הקישור הזה בין המחשבים לבין תחומי הדעת באופן אמיתי, אז יהיו מחשבים מתקדמים יותר, שיעמדו בכיתות מחשב, אבל התלמידים לא יהנו מהם.

מאיר שטרית: תודה רבה לד"ר אנה רוסו.

מאיר שטרית: נמצאת איתנו גם ד"ר גילה קורץ, ראש התוכנית לתואר שני תקשוב ולמידה במרכז ללימודים אקדמיים אור יהודה.

גילה קורץ: בוקר טוב.

גילה קורץ: אני רוצה לחזק אותך ולומר לכם, אצלנו במכללה מעבר לכך שהפתרון שהוא עדיף, הסטודנטים מכשירים את עצמם והידע הוא אדיר, גם הידע המעשי.

גילה קורץ: והתחושה היא שהם יוצאים, המחזור השני מסיים עכשיו, בשבוע הקרוב, והתחושה היא שהם יוצאים ויש פער בשטח.

גילה קורץ: הם מגיעים לבית הספר ושם מה שנקרא לא נותנים להם את המשאבים ואת היכולת להמשיך.

גילה קורץ: אז אני ממש ממשיכה בקריאה הזו של פעילות בתוך בתי הספר.

מאיר שטרית: זאת אומרת במסגרת המכללה אתם מכשירים את המורים להשתמש ב-

גילה קורץ: מכשירים, ממש.

גילה קורץ: הם לא צריכים רכז תקשוב.

גילה קורץ: הם באמת לומדים בעצמם ואנחנו מלמדים אותם לבנות אתרי אינטרנט, מלמדים אותם איך להשתמש בכל האמצעים של WEB 2, והדגש על כלים חדשניים.

גילה קורץ: הם לא זקוקים לסיוע הטכני, הם זקוקים ליכולת ליישם את זה, זה הכל.

אבי ברנשטיין: יש להם את זה בבתי ספר כתומ"ים.

גילה קורץ: בוודאות, אני מדברת,

אבי ברנשטיין: וגם צריך סיוע טכני, כי אי אפשר בלי סיוע טכני.

גילה קורץ: בסדר, התכוונתי אבל שהם לא צריכים את המישהו שיפתח להם את המחשב.

אבי ברנשטיין: הכל מתחבר לכל הדברים האלה, וזה חי, קיים ונושם בבתי ספר כתומ"ים.

גילה קורץ: מצוין, נהדר.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: שרון גרינברג.

מאיר שטרית: רגע, את מאיזו מכללה?

מאיר שטרית: אני אמרתי קודם.

גילה קורץ: המכרז ללימודים אקדמאיים דוד חן.

מאיר שטרית: המרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה.

מאיר שטרית: שרון גרינברג, מנהל פיתוח האינטרנט ברשת 'אורט ישראל'.

שרון גרינברג: תודה.

שרון גרינברג: אני רוצה לדבר, להתייחס לכמה וכמה נקודות.

שרון גרינברג: הנקודה שהועלתה כאן מכל הדברים של כל הדברים המכובדים, זה שקודם כל צריך לדאוג לגישה לאינטרנט לבתי הספר.

שרון גרינברג: אנחנו נמצאים היום בעידן שהוא סוף עידן המחשב הנייח, ויותר בעידן של המחשבים הניידים והמכשירים הניידים.

שרון גרינברג: וזו נקודה מאד מאד משמעותית.

שרון גרינברג: ואני רוצה לדבר על נקודה מאד מאד דרמטית בנושא הזה של גישה לאינטרנט.

שרון גרינברג: רוחב הפס המוקצה למוסדות חינוך במדינת ישראל הוא שערורייתי.

שרון גרינברג: ואני חושב שתפקיד הרגולטור פה, ובעיקר אני מדבר, לנו יש בתי ספר בכל הפריפריה של מדינת ישראל.

שרון גרינברג: רוחב הפס שהחברות המסחריות מקצות לבתי הספר הוא נמוך מאד.

מאיר שטרית: כמה?

שרון גרינברג: אנחנו מדברים על 2 עד 4 מגה, שהם מסוגלים להקצות במחירים הסטנדרטיים.

שרון גרינברג: ובנקודה הזאת – כל התוכניות של כל הגופים שעושים פה, בלי טיפול של הרגולטור,

מאיר שטרית: זה לא שווה כלום, נכון, אתה צודק.

שרון גרינברג: זה לא יעשה שום דבר מהבחינה הזאת.

יואל רוטשילד: סליחה שרון, אובאמה הכריז בארצות הברית שעד 2012 כל מוסד ציבורי יקבל 100 מגה רגולטורים.

יואל רוטשילד: זאת אומרת אם יש חברת לווינים,

מאיר שטרית: במוסדות ציבור.

אלון רוטשילד: במוסדות ציבור.

מאיר שטרית: אני הגשתי הצעת חוק כזו בארץ.

אלון רוטשילד: כן.

אלון רוטשילד: כי עד אז כל התוכניות של כולנו – חבל על הזמן.

שרון גרינברג: בבריטניה הסטנדרט לכל בתי הספר הוא 100 מגה, והם עכשיו משדרגים את זה ל-1 ג'יגה.

שרון גרינברג: אני לא רוצה להגיד לכם מה קורה בבתי הספר הבדואים שלנו באזור הדרום, שאנחנו צריכים להעמיד אנטנה סלולארית, כי אף חברה מסחרית לא מוכנה לעשות שם שום דבר.

שרון גרינברג: או לבתי הספר בצפון בחצור הגלילית, שגם שם רוחב הפס הוא פשוט לא מאפשר למידה באמצעות האינטרנט.

מאיר שטרית: כמה זה עולה?

מאיר שטרית: ה-2 עד 4 מגה, כמה זה עולה?

מאיר שטרית: היום לבית ספר?

שרון גרינברג: ה-2-4 מגה לבית ספר- אנחנו מדברים על מאות שקלים בחודש.

שרון גרינברג: זאת אומרת שצריך להתייחס לזה בתקציב השנתי של בית הספר, שזה חלק מהתקציב הפנוי,

מאיר שטרית: זה מתחבר קווי?

מאיר שטרית: אתם מחברים את בית הספר קווי לכל מחשב אתם שמים חיבור?

מאיר שטרית: או שזה אתם שמים W5?

שרון גרינברג: לא, זה אתה מחבר, אתה שם ראוטר ואחר כך יוצר רשת, יוצר לנג מקומי בתוך בית הספר.

מאיר שטרית: זאת אומרת שהגלישה יורדת בחלק יחסי לפי מספר הגולשים, אז זה יורד עוד יותר נמוך.

שרון גרינברג: נכון, נכון.

שרון גרינברג: רק מספיק שנכנסת כיתה או כמה מורים בבאת אחת נכנסים ליו-טיוב להדגים, בבאת אחת – כל הקו מת.

מאיר שטרית: וודאי.

שרון גרינברג: וזה אני באמת רואה תפקיד  של הרגולטור לדאוג שהחברות המסחריות יוכלו לספק תשתית הולמת לבתי הספר.

מאיר שטרית: כן.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: ד"ר עדי קפליוק, מנהל אגף מינהל כללי מערכות מידע, ארגון ושיטות, יושב ראש פורום מנהלי מערכות מידע ברשויות המקומיות בישראל ו...

מאיר שטרית: השלטון המקומי.

מאיר שטרית: בבקשה.

עדי קפליוק: שלום, תודה.

עדי קפליוק: היות והדיון פה מדבר על 2021, אני חושב שהמחשבים בשנת 2021 זה לא מה שאנחנו מדברים פה עכשיו.

עדי קפליוק: המחשב של 2021 זה הדבר הזה וזה יש לכל ילד.

עדי קפליוק: אנחנו יודעים גם היום שהילדים יוצאים מהבית, שוכחים את המפתחות, שוכחים את הילקוט, שוכחים את האוכל, את זה הם לא שוכחים.

מיכאל איתן: לכל ילד אולי בגבעתיים.

עדי קפליוק: אני מאמין שזה גם יותר זול בסופו של דבר מאותו מחשב נייד.

אלון רוטשילד: צריך גם שיהיו תקציבים לקנות את הצעצוע הזה.

עדי קפליוק: אני גם ראיתי פיתוחים, מה הולך להיות עם הסלולארי המכשיר המדהים הזה, שהולך להקרין מקלדות, הוא מסוגל להקרין מסכים ומסוגל גם להתחבר לאיזה ציוד היקפי ששמים אותו, ואז התלמיד יש לו איזו שהיא צורת עבודה.

עדי קפליוק: עכשיו, אני מאמין שעד 2021 גם העלויות מאד מאד ירדו וגם הנגישות.

עדי קפליוק: ושוב, אנחנו כל הזמן מדברים פה באמת על משהו נייד שיהיה בידיים של הילד, תלמיד הצעיר או הבוגר, שאיתו הוא הולך.

עדי קפליוק: וזה בעצם גם השער לכל המידע והידע שנמצא בעולמנו.

עדי קפליוק: ופה אני נכנס לדבר נוסף שאני חושב שהוא חשוב, לא רק כמטרת התייחסות לנושא הזה – איך אנחנו מלמדים את התלמיד/תלמידה שיוצאים ממערכת החינוך, לדעת ולהתמודד עם כמויות הידע והמידע האדירות שנמצאות בעולם.

עדי קפליוק: איך אנחנו יודעים להגיע למה שאנחנו רוצים במהירות ויעילות, איך אנחנו יודעים מה זה עיקר ומה זה טפל, ואיך אנחנו יודעים גם איפה הסכנות הגדולות האורבות בכל המערכת הזאת.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: בבקשה, תציג את עצמך לפרוטוקול.

יוסי אלרן: ד"ר יוסי אלרן, מנהל היחידה לטכנולוגיה בחינוך במכון דוידסון, לחינוך מדעי.

יוסי אלרן: רק בקצרה, אני חושב שאני קצת מוטרד מההצגה של בית ספר מדגים של מסמך WORD עם קישורים, כמשהו שמראה על התקדמות.

יוסי אלרן: אני חושב שניהול הלמידה המתוקשבת בכיתה צריך להיות פאזה אחרת לגמרי, שכולל מערכות ניהול למידה, וכן ...

יוסי אלרן: של מערכות פתוחות כדוגמאות מודל, הם מערכות שגם אנחנו משתמשים במסגרת כתו"ם, הם מערכות רלבנטיות וטובות שמאפשרות דיאלוג ושיתופיות בין המורה לתלמיד.

יוסי אלרן: זאת אומרת צריך להבין שהמחשב מאפשר לא רק להעביר את הלמידה, לא להעתיק את שיטות הלמידה המסורתיות למחשב.

יוסי אלרן: לא רק לקחת ספר ולשים אותו על המחשב, אלא המחשב מאפשר צורות חדשות לגמרי של למידה, בניית סימולציות, אפ-לפטים, שיתופיות רבה יותר בין המורה לתלמיד, שינוי תפקיד המורה.

יוסי אלרן: המורה כבר לא בעל הידע, הידע נמצא, הילדים היום, ילדים רבים נחשפים לידע בכל אמצעי התקשורת ובויקיפדיה, ולפעמים באים עם ידע רב יותר או מעודכן יותר מהמורה, והמורה צריך לשמש יותר מנחה או מדריך של איך להשתמש בצורה נבונה בידע הזה, והוא צריך לעשות SHIFT מחשבתי.

יוסי אלרן: זאת אומרת זה לא מדובר באיזו שהיא התקדמות הדרגתית, אלא ממש מהפיכה, ולדעתי כך צריך להתייחס לזה.

מאיר שטרית: אוקי, תודה רבה.

מאיר שטרית: אלון הסגל, חבר הנהלת איגוד האינטרנט הישראלי, בבקשה.

אלון הסגל: תודה.

אלון הסגל: אני רוצה להעלות כאן את הנקודה בצורה קצת יותר ברורה ומשמעותית.

אלון הסגל: אני חושב שפרופ' קינן התחיל עם זה, אני רוצה להתחבר אליו.

אלון הסגל: אני חושב שאנחנו מוצאים את זה בכל מקום.

אלון הסגל: הנושא של  הברזלים, מחשבים, סוג המחשבים – הוא חשוב, הוא טוב.

אלון הסגל: משרד החינוך נכנס לזה ואני שמח על זה.

אלון הסגל: הנושא של רוחב פס הוא חשוב ביותר, אחרת אין שום טעם.

אלון הסגל: מאגרי מידע, ספרים – מצוין.

אלון הסגל: אבל אנשים מנסים להעלות פה איזו שהיא נקודה שעלתה, דרך אגב לא רק בוועדה הזאת, אלא בועדות קודמות.

אלון הסגל: יש את הנושא של באמת מה עושים, או איך מתנהגים במרחב הדיגיטאלי.

אלון הסגל: המרחב הדיגיטאלי שונה מהמרחב הרגיל של המורה בכיתה.

אלון הסגל: הוא שונה ממאגרי מידע רגילים, הוא שונה מה-WORD.

אלון הסגל: המרחב הדיגיטאלי דורש מה שאנחנו באיגוד האינטרנט, אנחנו מנסים ככה להסתכל מלמעלה ולראות או להבין איך קוראים לזה ככה בצורה קצת יותר מורחבת – אזרחות דיגיטאלית, אוריינות דיגיטאלית, תקשורת דיגיטאלית, נגישות.

אלון הסגל: אני רוצה להביא לפחות כמה נתונים ומחקרים.

אלון הסגל: יכול להיות שיש פחות ברזלים, אבל ברגע שאתה יודע לעשות עם הברזלים האלה, עם המחשבים האלה, אתה יודע לנהל את עצמך ברשת, אתה יודע וגם אמרו את זה לפני, אני רק רוצה להביע את הנקודה הזאת.

אלון הסגל: אתה יודע לגלוש, לפתח תוכניות לימוד.

אלון הסגל: אני נמצא גם כמרצה במכללה, ובמסגרת ה-

מיכאל איתן: מי זה יודע לפתח תוכניות לימוד?

אלון סגל: המורים יודעים לפתח תוכניות לימוד בעצמם, או לפחות יודעים לפתח מערכי  שיעור בעצמם.

אלון סגל: הם מבינים שזה שונה, שונה לגמרי.

אלון סגל: במסגרת היותי גם מרצה במכללה באור יהודה, במרכז הלימודי באור יהודה, אנחנו רואים גם את השינוי האדיר שמורה שמגיע מהשטח אומר – אוקי, יש לי מחשב נייד, והוא ממשיך הלאה את ההרצאה שלו הפרונטאלית הרגילה, עם מחשב נייד, בלי לנצל את היכולת של המחשב.

אלון סגל: אז מה הטעם?

אלון סגל: זאת אומרת הוא נאבד, הילדים באמת נכנסים לסלולאר, ובאמת נכנסים למערכות אינטרנט או מערכות רשת בתרבות אחרת, בתפיסה אחרת, והמורה נשאר מאחורה.

אלון סגל: אנחנו מנסים לראות מלמעלה באיזה מקרים, או באיזה מדינות חל צמצום של הפער, ואנחנו רואים שהדגש הוא על סביבה פתוחה, על חשיבה בסגנון אחר, בסגנון של הייפר טקסט או סגנון אחר לגמרי.

אלון סגל: על חשיבה של מערכות כמו, הזכירו כאן את המודל.

אלון סגל: באיגוד האינטרנט יש תוכנית מאד מעניינת על אזרחות דיגיטאלית שמנסה להתמודד עם כולל הנגישות, כולל גישה נבונה, כולל הסכנות שיש, ומצד שני לנצל את המשאבים האלה בצורה נכונה יותר.

אלון סגל: אני חושב שמה שראינו כאן לפחות במסגרת ההצגה של משרד החינוך בתחילת הדרך, אני חושב שאין יותר מדי נגיעה או כיוון, לפחות ממה שאנחנו רואים.

אלון סגל: היה בזמנו איזו שהיא תוכנית שפיתחו שגם הייתי שותף לה, בגילוי נאות, בנושא של מדעי המידע, או לימודי המידע בבית ספר, שזה היה לבגרות וזה היה השלב המתקדם יותר מאשר המידענות.

אלון סגל: התוכנית נמסה, נעלמה.

אלון סגל: ההתייחסות לכל העולם הזה שנקרא מרחב דיגיטאלי, אני חושב שהיא קריטית.

אלון סגל: דיברו על זה, אני חושב צריך להעלות את זה על סדר היום, לא פחות מאשר המחשבים עצמם.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: נמצאת איתנו יעל וייס-גדיש, מנכ"ל סנונית, אחד החלוצים בעיני בהתחלה של שימוש במחשבים לחינוך, ונשמח לשמוע איפה הם עומדים היום.

מאיר שטרית: היא נמצאת פה יעל?

יעל וייס-גדיש: כן.

מאיר שטרית: היא יושבת בשקט, היא לא שלחה פתק, אבל אני סקרן, אני עוקב אחרי סנונית מהיום שהיא קמה בתחילת הדרך, ומעניין אותי לדעת מה אתם עושים היום.

מיכאל איתן: אז היא הייתה בת מצווה אולי.

מאיר שטרית: נכון.

מאיר שטרית: אולי פחות אפילו.

מאיר שטרית: כמעט 20 שנה לדעתי.

יעל וייס-גדיש: סנונית עושה היום שני דברים מרכזיים – אחד, היא מתעסקת בפיתוח תוכן לבתי ספר יסודיים, קשור לתוכנית הלימודים; והדבר השני וטוב שהשר איתן נמצא איתנו פה, אנחנו שותפים של ממשל זמין בהקמת שער הממשלה לילדים.

יעל וייס-גדיש: אנחנו עובדים היום עם כמה ממשרדי הממשלה הגדולים על פיתוח של תוכן חינוכי שמיועד לשעות הפנאי, ובעצם המטרה העיקרית שלנו זה לעטוף את הילד גם בבית ספר, אבל גם בבית עם תוכן חינוכי איכותי, שמתעסק גם בנושאים יותר רחבים מתוכנית הלימודים, כמו חינוך לקיימות, חינוך פיננסי, חינוך לאורח חיים פעיל ובריא, והרבה נושאים שמשלימים שפחות יש זמן להתעסק איתם בתוכנית הלימודים.

יעל וייס-גדיש: אוריינות מדיה, אנחנו שותפים עם איגוד האינטרנט, איגוד האינטרנט שותף אלינו.

מאיר שטרית: אוקי, תודה רבה.

מאיר שטרית: אני מבקש גם לדעת ממשרד החינוך – בהכנת תוכנית התקשוב שמעתי שאתם פניתם ל-70 אנשים לייעוץ, 70 מוסדות לקבל ייעוץ כדי להגיע לקונסנסוס לגבי תוכנית התקשוב.

מאיר שטרית: מעניין אותי אם אתם דיברתם עם האנשים שעוסקים בכך כמו מכון דוידסון, מט"ח וכו'.

מאיר שטרית: האם הם היו שותפים לתהליך?

עופר רימון: התשובה היא שכן, לכולם המסמך הועבר ואנחנו נמצאים בקשר הדוק עם חלק מהגורמים כאן ומנסים ללמוד מכולם, עד כמה שאפשר.

עופר רימון: אבל המסמך שציינתי הועבר לכולם להערות, כל מי שהזכרת.

מאיר שטרית: בבקשה.

מאיר שטרית: תציג את עצמך לפרוטוקול.

אריאל היימן: אריאל היימן, מנכ"ל מכון דוידסון.

אריאל היימן: כמובן שאני מאד מסכים עם כל הדברים שנאמרו כאן, ואני לא אחזור.

אריאל היימן: רק כדי להביע, לא לבזבז את הזמן בהבעת סולידאריות, אני רק רוצה להדגיש שתי נקודות.

אריאל היימן: נקודה ראשונה, שאחת הבעיות שבתוכנית הלאומית שמדברת היום על מחשב לכל מורה, זה שכמה שלא יינתנו תכנים וכמה שלא יהיו ספרים דיגיטאליים ופעולות כאלה, אנחנו לא משנים את התפיסה הבסיסית של הוראה פרונטאלית.

אריאל היימן: וזה ההבדל בין כיתת מחשבים ניידים לתפיסתנו, לבין מחשב לכל מורה, עם כל הכלים הכי טובים שיתנו לו, עדיין הוא עומד אל מול הכיתה, משתמש במחשב, משתמש במצגות, זה יפה מאד, אבל זה מדרגה אחת מתוך הרבה מדרגות שצריכים ללכת.

אריאל היימן: והתפיסה של שינוי תפיסת ההוראה צריכה להיות בסיסית, והיא ניתנת רק אם לכל ילד יש מחשב, ועובדים בכיתה במחשב מתוקשבת.

אריאל היימן: זו הערה אחת.

אריאל היימן: הערה שנייה שנאמר פה, וחשוב לי מאד להדגיש.

אריאל היימן: מכל הדברים שאנחנו חושבים שאנחנו עושים טוב - מכניסים מחשבים לכיתות, בונים תכנים, כל הגופים שנמצאים פה כל אחד בדרך אחרת, הבעיה הכי גדולה זה המורים, וצריך להדגיש את הנקודה הזאת.

אריאל היימן: המורים ברובם אינם אורייני מחשבים.

אריאל היימן: זה לא דבר טבעי.

אריאל היימן: יש שאומרים שכדאי שנחכה כמה שנים, אז החברה הצעירים יהיו מורים, אבל זאת אשליה, משום שכשהם יגיעו להיות מורים הטכנולוגיה תהיה טכנולוגיה אחרת, והם שוב יהיו מפגרים בזמן.

אריאל היימן: הצעירים כבר לא יהיו צעירים, הצעירים עוד לא יילמדו, הטכנולוגיה משתנה.

אריאל היימן: זה פער שיהיה תמיד קיים וצריך להשקיע הרבה מאד אנרגיה בנושא הזה, כי זה הבסיס, גם אם ניתן 1 ג'יגה לכל בית ספר, וגם אם ניתן מחשב לכל ילד ונפתור את כל הבעיות והכסף יהיה ברשותנו ללא הגבלה.

אריאל היימן: מורים זה לא פונקציה של כסף והדרך שלהם לעסוק בנושא  וללמד נכון, זאת הדילמה בעיני הגדולה ביותר.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: נמצאת איתנו גם, ואותי מעניין לשמוע את דרומלביץ דוד, מנהל תיכון טכנולוגי דשנים, שפשוט קראתי באינטרנט שזה בית ספר תיכון שקולט ילדים שלא נקלטו בשום מערכת, והחיים שלהם השתנו בעקבות הפעלה של תוכנית מיוחדת בתחום המדעי טכנולוגי.

מאיר שטרית: בבקשה, מעניין לשמוע את הניסיון שלך.

דוד דרומלביץ: שם בית הספר הוא דשנים, נמצא בקריית אתא.

דוד דרומלביץ: הוא אחד מבתי הספר של רשת 'דרור – בתי חינוך'.

דוד דרומלביץ: הרשת נותנת מענה במספר בתי ספר בעיקר למה שמוגדר נוער בסיכון, נערים ונערות שנפלטים ממערכות החינוך הרגילות בגלל קשיים במגוון רחב שיש להם.

דוד דרומלביץ: בבית הספר שלנו קיימת כבר זו השנה השלישית מגמת תקשוב, כאשר ברשת זיהו את הפוטנציאל של השימוש במערכות של מחשבים לטובת אותם בני נוער, שהיכולות העיוניות שלהם הן פחות באות לידי ביטוי, והיכולות שלהם לממש את הפוטנציאל שטמון בהם, דווקא במערכות יותר טכנולוגיות כמו המחשב.

דוד דרומלביץ: יש אצלנו גם מגמת מכונות וטיפוח חן לבנות, ואנחנו בתוך המערכת של אגף שחר במשרד החינוך, אחד מהחלוצים בתחום הזה.

דוד דרומלביץ: הכנסת מגמת התקשוב לבית הספר פתחה אופק לאותם בני נוער בצורה מאד משמעותית.

דוד דרומלביץ: הם מאד מתחברים לנושא הזה, החל מהעיסוק הפיזי של פירוק והכרה של מערכות המחשב, עבור ללמידה בנושא של יכולות פוטנציאליות של מחשבים ושימוש במחשבים.

דוד דרומלביץ: הנושא הזה הוא עדיין די בחיתולים.

דוד דרומלביץ: אנחנו חסרים בעיקר במשאבים כפי שצוין פה גם בכלל המערכת, אנחנו לא נקיים מהנושא הזה.

דוד דרומלביץ: לנו יש גם בעיה נוספת, מאחר שזו רשת פרטית שהיא לא חלק מהמערכת המוניציפאלית, עדיין לא נמצאו כל הפתרונות לשימוש באותם המשאבים של מפעל הפיס וגורמים אחרים, לטובת בית הספר.

דוד דרומלביץ: אז אם הוועדה המכובדת והאנשים המכובדים שיושבים פה מהגופים השונים יוכלו לקחת את זה לתשומת ליבם, משום שאנחנו נמצאים בקשר הדוק וטוב, דרך אגב שחר במשרד החינוך, ייקחו את זה לתשומת ליבם, אנחנו נוכל להעצים את הנושא הזה.

דוד דרומלביץ: אנחנו בודקים את האפשרות בשיתוף פעולה עם הגורמים הרלבנטיים במשרד החינוך, איך ניתן יהיה להרחיב את המגמה בשנים הקרובות.

דוד דרומלביץ: איך אנחנו נוכל לשלב בוגרים שלנו גם במגמת י"ג-י"ד, אם זה במקומות קיימים, ואם זה אצלנו.

דוד דרומלביץ: ולסיכום, ניתן לומר שבנוסף למענה שנושא התקשוב ומערכות המחשוב למיניהם נותנים במערכת הרגילה, אנחנו מזהים שלתלמידים שלנו, עם הבעיות שלנו, על אחת כמה וכמה, הנושא הזה נותן מענה.

דוד דרומלביץ: רק מילה אחרונה, המערכות שלנו הם מחשבים נייחים, ישנים, אנחנו בעיקר ניזונים מתרומות של מחשבים שסיימו את מחזור החיים שלהם במקומות אחרים, ואני בטוח שבתוך תוכנית התקשוב למאה ה- במשרד החינוך, נלקח גם אנחנו בחשבון, ונוכל בשנים הקרובות לא רק ללמד עם שאריות מחשבים ממקומות אחרים, אלא גם ממערכות חדשניות.

מאיר שטרית: כמה תלמידים יש לכם בבית ספר?

דוד דרומלביץ: בית הספר בנוי ל-120 תלמידים.

דוד דרומלביץ: הוא עובד בשיטה הפוכה מבתי הספר הרגילים.

דוד דרומלביץ: בבית ספר רגיל מתחילים את השנה במכסה המלאה שלו ולאט לאט מדלדלים.

דוד דרומלביץ: היום פחות, כי כל רשות וכל בית ספר שומרים על התלמידים שלהם מכל משמר בגלל שיטת התקצוב.

דוד דרומלביץ: אצלנו זה הפוך – אנחנו מתחילים את השנה בסביבות 80-90 תלמידים, ובכל זאת כאשר מגלים הרשויות ובתי הספר בסביבה את הקשיים שהם מתמודדים ומחליטים לסיים את הקשר עם תלמידים, אז אנחנו נכנסים לתמונה.

דוד דרומלביץ: אנחנו נמצאים עכשיו במגמה של איזה שהוא שינוי קל, לא של 360 מעלות וגם לא של 180 מעלות, אנחנו רוצים להעצים את הנושא של היותנו בית ספר לחינוך טכנולוגי, שגם יודע מתוקף מי שאנחנו, להתמודד עם תלמידים בקשיים.

דוד דרומלביץ: אני בטוח שאנחנו נמצא לזה אוזן קשבת גם אצל ד"ר עופר רימון וגם באגף שחר.

דוד דרומלביץ: אנחנו כרגע בדיוק עוסקים, יש לנו רכז מגמת תקשוב צעיר, ואנחנו רוצים לקלוט מורים נוספים.

דוד דרומלביץ: אז תודה על האפשרות להציג את עצמנו, ומי שירצה להשתמש בנו כבית ספר לדוגמא בכל התחומים של העצמת התקשוב במשרד החינוך, במט"ח, במכון דוידסון וכו', אנחנו נשמח מאד.

דוד דרומלביץ: לאחרונה שמעתם, ובזה אני אסיים, על פרויקט מאד ייחודי שאנחנו עושים בשיתוף עם הטכניון ומפעל תמי, של מעבדת כימיה שנפתחה שנה שעברה, וקצרה הצלחה כבירה, אמנם במספר נמוך מאד של תלמידים, אבל בעצם השילוב של התלמידים ביחד עם עזרי הוראה שפותחו ומפותחים בטכניון, ועם חברה מסחרית שתרמה מחשבים למעבדה עצמה, אנחנו נמצאים עכשיו בשנה שנייה של הפרויקט הניסיוני הזה, של שילוב אותם תלמידים שלנו עם המורכבויות שלהם, בפרויקט הזה, במעבדה שנמצאת בתוך המפעל.

דוד דרומלביץ: מי שירצה לבקר, לשמוע וכו' – אנחנו נשמח מאד.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: ד"ר רימון, רצית להגיד משהו?

עופר רימון: כן, רציתי.

עופר רימון: הנושא שעלה הוא לא קשור ישירות לתוכנית להתאמת מערכת החינוך למאה ה-21, כי כאן אנחנו מדברים באמת, כמו שאמר פרופ' הררי, על איך המחשבים, איך טכנולוגית המידע יכול לסייע להוראה בכל תחום.

עופר רימון: אבל אם כבר הזכרת את מגמת תקשוב, שאנחנו מאד אוהבים, שפותחה במינהל מדע וטכנולוגיה, בעצם מה שאנחנו רצינו כמו בכל מגמה שלנו, יש לנו את מגמת הנדסת תוכנה, שנותנת מענה לתלמידים המצטיינים במדינת ישראל, אלה התלמידים ששואפים להשתלב בתעשיות עתירות הידע בישראל, בהייטק הישראלי.

עופר רימון: רובם עושים 5 יחידות פיזיקה כמקצוע המדעי המוביל.

עופר רימון: אנחנו בנינו גם מגמה עבור אותם תלמידים שמזכיר החבר, וזאת מגמה נפלאה שעוסקת בעצם בניהול מערכות, ואנחנו רואים ביקוש אדיר למגמה הזאת, באמת להרבה מאד תלמידים שבעבר אפילו ויתרו על הלימודים בבית ספר, ופתאום זה מחזיר אותם חזרה לחיים.

עופר רימון: אנחנו עובדים כאן עם כמה חברות, מייקרוסופט, סיסקופן, שבעצם התלמידים עוברים הסמכה של החברות האלה, ויכולים להיות מפעילי מערכות.

עופר רימון: אנחנו נמצאים בשיתוף עם צה"ל, תת אלוף אמיר רוגובסקי, רח"ט תומכ"א, כדי לקלוט יותר תלמידים כאלה כמנהלי מערכות בצה"ל, כי צה"ל מכשיר 1,000 מנהלי מערכות בשנה, ואנחנו מאד רוצים לראות את הילדים האלה משתלבים במערך הזה.

עופר רימון: זה אותם תלמידים שלפעמים פרופסורים מדי פעם מדלגים עליהם ולא רואים אותם.

עופר רימון: אנחנו רואים אותם כל הזמן, ומחפשים להם מענה, וזה נהדר שמצאתם את המגמה הזאת, כי היא מגמה שאנחנו מעצימים אותה, מחזקים אותה ומקדמים אותה.

עופר רימון: אז תודה שהזכרת אותה.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: נמצא איתנו השר מיכאל איתן, שהוא השר הממונה על השירות של הציבור מטעם הממשלה ואחראי גם לנושא האינטרנט, ובכלל הוא פריק של אינטרנט הרבה מאד שנים, מוביל את הנושא הזה גם בכנסת, בחקיקה ובתחומים, וגם סייע בידי בעבודתי בוועדה בתחום הזה.

מאיר שטרית: אני שמח שהוא בא אצלנו לדיון וניתן לו את רשות הדיבור.

מיכאל איתן: טוב, אני ראשית רוצה לחזק את כל האנשים שנמצאים פה, אני חושב שכל אחד בא עם מטען ועם רצון ומעורב, כפי שאני מרגיש את עצמי מאד מעורב בתחום.

מיכאל איתן: וקשה לי להרגיש שאני יכול להגיד למישהו משהו לעשות, כשלכל אחד יש את התחום שבו הוא עוסק ומתמחה.

מיכאל איתן: אני מניח שהוא יודע יותר טוב ממני מה קורה.

מיכאל איתן: אני בא עם ניסיון, אלף אני הייתי מעורב בפרויקט שקשור, בזמנו הייתי מעורב ב-'תפוח' ולאחר מכן אני יזמתי את הקמת 'להב"ה'.

מיכאל איתן: הייתי מעורב בפרויקט שטיפל בהעלאת ספר לימוד לאינטרנט, ובשלוש השנים האחרונות אני מעורב באופן אישי בפרויקט שאני מקדם בשדרות, של כיתות חכמות בשני בתי ספר, ומערכות של חינוך משלים בבתי ספר במועדונים, עם מחשבים, כחלק מהרצון לקדם את המערכת כולה בשדרות.

מיכאל איתן: אני רוצה לומר מה הן התובנות שלי ממה שקורה.

מיכאל איתן: דבר ראשון, אנחנו צריכים לעשות, אסור לנו לעשות הכללות.

מיכאל איתן: אנחנו מדברים בנשימה אחת על מצטיינים בכימיה, ומצד שני אני מסתכל על בית הספר הממלכתי דתי שאני מטפל בו בשדרות, ואת המורים שנמצאים שם, ואת כמות המחשוב לפני שמשרד החינוך פתח את התוכנית של דור 3, אז זה קהל אחר, זה צרכים אחרים.

מיכאל איתן: אי אפשר לדבר בצורה מלאה על כל הקהלים, אלא צריך לעשות תוכניות שונות לקהלים שונים.

מיכאל איתן: נקודה שנייה.

מיכאל איתן: אנחנו  מדברים על מה אנחנו בעצם, איך אני יכול לנסות ולעשות איזו שהיא חלוקה של הבעיה.

מיכאל איתן: אנחנו מדברים על נגישות - שזה מחשבים, קווי תקשורת וכו', ויכולת של אנשים להגיע.

מיכאל איתן: אנחנו מדברים על המיומנויות להפעיל, ואנחנו מדברים על התכנים.

מיכאל איתן: זה שלושה תחומים שהם ביחד קשורים אחד בתוך השני, ואם אחד מהם דפוק – זה יעכב את כל שתי הצלעות האחרות.

מיכאל איתן: עכשיו, הצרכים בראיית המציאות שלנו היא לוקה, כי אין לנו נתונים ואין לנו בסיסי נתונים, ואין לנו מדדים איפה אנחנו נמצאים ולאן אנחנו רוצים להגיע, ובזה אני לא מאשים.

מיכאל איתן: אני אומר שזאת בעיה קשה מאד בכל תחומי המינהל במדינת ישראל.

מיכאל איתן: היא קשה מאד גם בתחום החינוך.

מיכאל איתן: אם אני בא לבתי ספר היום, ורואה, מדברים איתי 'יש לנו כיתת מחשבים', 'יש לנו כיתת מחשבים', ובסוף מסתבר שמדובר במחשבים ישנים שבקושי עובדים, ואני שואל – 'בסדר, מי אחראי במדינת ישראל ומה התקן לכמה מחשבים יש בכל כיתה ומה זה הגדרה של מחשב' – אני לא יכול לקבל נתון כזה.

מיכאל איתן: אין נתון כזה.

מיכאל איתן: אף אחד לא חושב שצריך שיהיה נתון כזה, אז אני לא מדבר על רוחב פס, ואני לא מדבר על תכנים שמשום מה, אולי אני טועה, אבל נדמה לי שמורים היום לא מפתחים תכנים.

מיכאל איתן: אני לא רואה מורים בעתיד שיפתחו תכנים, וזה לא כל כך קל לקחת ולהכין מערכי שיעור, שמורה אחרי שעות העבודה יעשה את זה.

מיכאל איתן: אבל עוד פעם, המלאכה בגדול כשאני מסתכל ואני שואל את עצמי מה צריך לעשות, בצד ההתפתחות הספוראדית בכל מקום ומקום, זה ניסיונות שאנחנו מברכים עליהם וצריכים ללמוד מהם.

מיכאל איתן: אני חושב שבגדול המשימה הקשה שעופר רימון צריך להתמודד איתה זה יכולת להניע את המערכות האלה בצורה מדודה ומשולבת.

מיכאל איתן: גם בתחום הנגישות, גם בתחום התכנים והמיומנויות.

מיכאל איתן: ואי אפשר להפקיר עוד שום אחד מהשלבים האלה, כי אחרת אנחנו לא ניתן מענה.

מיכאל איתן: והמענה, עוד פעם, צריכים לקבוע את סדרי העדיפויות, מה אנחנו עושים באזורים.

מיכאל איתן: תראו, אני לא צריך לבוא בטענות לאף אחד, אני בא בטענות לעצמי.

מיכאל איתן: אני – מיכאל איתן, שלוש שנים בשדרות, אני מפעיל מערכת בבית ספר, ואני מפעיל מערכת בשעות אחר הצהריים שילדים יוכלו להיכנס.

מיכאל איתן: מעין תוכנית 'להב"ה'.

מיכאל איתן: מצאתי שהמקום הכי טוב זה בבית הספר, להפעיל את האמצעים בבית הספר ובשעות אחר הצהריים.

מיכאל איתן: תשאלו אותי, מיכאל איתן, האם בדקת כמה ילדים יש להם מחשבים, יש לך נתונים על זה?

מיכאל איתן: בבית?

מיכאל איתן: שאתה מציע פתרונות לאחר הצהריים, זה גורם מאד רלבנטי, נכון?

מיכאל איתן: אם אני מציע ואני חושב שלילדים אין מחשבים בבתים, אז זה הופך להיות כמעט חיוני שיהיה להם מקומות גישה בשעות אחר הצהריים, למקומות שיש.

מיכאל איתן: אבל אין לי את הנתון.

מיכאל איתן: זאת אומרת, אני רואה את הפגם בכך שאין לנו איזה מתודה, עד כמה שאפשר לקבל ולפתח, שאיתה אנחנו צריכים לעשות, וכאן אני רק הבעתי איזה שהוא תסכול, אני לא מאשים אף אחד, אלא רק מסתכל על הדברים ושואל את עצמי איך באמת אפשר להזיז אותם.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: פרופ' חיים הררי ביקש כמה הערות לסיום.

חיים הררי: הערה אחת, על נושא שמלווה את הפרשה הזאת מאז שהיא קיימת, את הפרשה של הכנסת טכנולוגיות מחשוב ותקשוב לבתי ספר, והופיעה עם איזה שלוש או ארבע פנים שונות בדיון הזה, ואני רוצה להביע עמדה בו.

חיים הררי: הנושא משתנה במהירות אדירה, אנחנו יודעים את זה.

חיים הררי: אמר פה מי שאמר שהמחשבים והמערכות של 2021 הם לא אלה של היום, וזה בטוח נכון.

חיים הררי: אבל, אותו אדם אמר שהוא יודע מה זה יהיה, ואני אומר שהוא לא יודע, אני לא יודע ואף אחד אחר לא יודע.

חיים הררי: מספיק לרוץ 10 שנים אחורה, ולראות מי ידע להגיד מה יהיה לנו עכשיו.

חיים הררי: התשובה היא אף אחד.

חיים הררי: אז אנחנו בטוחים שהדברים ישתנו, וישתנו מהר, אבל אנחנו לא יודעים איך.

חיים הררי: אנחנו יודעים שהמחירים של כל הדברים שקיימים היום ירדו, אבל יהיו דברים חדשים שיעלו אותו הדבר כמו מה שיש היום עולה, פחות או יותר.

חיים הררי: ואם הולכים בכיוון הזה שהמערכות תהיינה לגמרי אחרות, ואנחנו צריכים להכין את עצמנו למערכת של עוד 10 שנים שאנחנו לא יודעים מה היא, והכל יהיה יותר זול, אז עם הלוגיקה הזאת אפשר בעצם להוכיח מבחינה מתמטית, שמוטב לא לעשות שום דבר.

חיים הררי: כי זה הכל יהיה יותר זול בעוד שנתיים, אז בואו נחכה שנתיים.

חיים הררי: זה לא שמישהו אמר את זה, אני יודע שאין כאן בחדר אף אחד שחושב את זה, אבל צריך לחשוב היטב על הדברים האלה, ובכל רגע נתון לשאוף לנצל בצורה הטובה ביותר את הטכנולוגיה הכי חדשה שקיימת באותו רגע, בין אלה שהם אפורדבול, שאפשר להרשות לעצמנו אותם, כי גם זה שיקול כמובן.

חיים הררי: אז אסור לוותר בדבר הזה.

חיים הררי: ובאותו הקשר, העניין של הדור בא ודור הולך והמיומנויות.

חיים הררי: זה נכון שתמיד המורה יהיה מישהו שיתמודד עם טכנולוגיה שונה מהטכנולוגיה שהוא התמודד איתה כתלמיד.

חיים הררי: אבל בכל זאת יש מדרגות.

חיים הררי: אני מעיז לחשוב ככה במבט, שאני האיש הכי זקן בחדר הזה כרגע, ולפני 49 שנה הייתי חניך קורס התכנות הראשון של צה"ל, כשצה"ל רכש את המחשב הראשון.

חיים הררי: הדבר הזה נתן לי יתרון עצום על רוב בני גילי, כי אני גדלתי עם החיה הזאת.

חיים הררי: אז זה לא אומר ש-20 שנה אחרי זה השתמשתי באותה טכנולוגיה שלמדתי בקורס התכנות הראשון של צה"ל.

חיים הררי: אבל אני אף פעם לא פחדתי ממחשבים, והילד שבגיל 5 או 8 או 10 יש לו מחשב בבית, דבר אחד בטוח – הוא אף פעם לא יפחד ממחשבים.

חיים הררי: זה נכון שהילד הזה, כשהוא יהיה בן 25 ויופיע, תראו, אני לפני כמה ימים ראיתי ילד בן 3 שישב עם אחד מהצעצועים האלה – אייפד, והוא יושב, ילד בן 3, וכל הזמן עושה ככה.

חיים הררי: לפני 5 שנים אף אחד לא ידע מה זה הדבר הזה.

חיים הררי: היה חושב שיש לו איזה תיק.

חיים הררי: אבל, בסדר, אז הטכנולוגיה היא אחרת, אבל הפרנציפ הוא אותו פרנציפ בסך הכל.

חיים הררי: ואני כן תולה תקווה בכך שבשנים הקרובות יתחילו להיכנס מורים למערכת החינוך, שגדלו כבר עם מחשב בבית.

חיים הררי: זה מתחיל לקרות, ובעוד 10 שנים יהיה אחוז גבוה מאד של המורים, כאלה שהיה להם מחשב בבית כשהם היו ילדים.

חיים הררי: זה לא דבר טריוויאלי, וצריך לקחת את הדבר הזה בחשבון.

חיים הררי: אני זוכר, דיברה פה אנה רוסו על הפרויקט הזה שהתחלנו בו בשנת 95, 'מחר 98' במחשב נייד לכל תלמיד בכיתות מסוימות במכללות להכשרת מורים, זה היה לוינסקי ודוד ילין אז.

חיים הררי: אני זוכר שהלכתי לבקר בשיעור בבית ספר, שבו סטאז'רית מלוינסקי, נכנסה לכיתה עם מורה מנוסה.

חיים הררי: ומה ראיתי?

חיים הררי: בדרך כלל המורה המנוסה מלמדת והסטאז'רית לומדת.

חיים הררי: אבל כיוון שהסטאז'רית הזאת באה מכיתה שהיה לה מחשבים אישיים, מה שאני ראיתי באותו שיעור זה את הסטאז'רית שולטת בכיתה, והמורה שותה בצמא את דבריה.

חיים הררי: כלומר, היה אז לקח לדבר הזה, ומאד כואב לי שהעניין נעלם, ואני חושב שצריך לחזור בכוח רב לכל המכללות להכשרת מורים.

חיים הררי: לא יכול להיות שיכשירו היום מורה בישראל כשאין לו מחשב נייד משלו.

חיים הררי: לא יכול להיות דבר כזה.

חיים הררי: המילה האחרונה על הנושא שהוזכר פה אולי 20 פעם, אבל תמיד בשוליים, וזה שווה דיון לגמרי אחר.

חיים הררי: וזה באמת פיתוח תוכניות הלימודים, אבל לא פיתוח התכנים, אלא פיתוח.

חיים הררי: אנחנו מדברים פה על שיטות למידה לגמרי אחרות.

חיים הררי: אני אקח שתיים שלוש דוגמאות קצרות.

חיים הררי: במדעים למשל, יש שורה ארוכה מאד של ניסויים מדעיים שאי אפשר ללמד אותם, להראות אותם בבית הספר או כי הם יקרים מדי, או כי הם נמשכים יותר מדי זמן, או כי הם מסוכנים עם חומרים מסוכנים, קרינה רדיואקטיבית, כימיקלים מסוכנים, כל מיני דברים כאלה.

חיים הררי: את כל הדברים האלה אפשר לעשות בעזרת סימולציות.

חיים הררי: סימולציות זה לא טוב כמו ניסוי אמיתי, אבל זה יותר טוב מלדבר בלי להראות כלום.

חיים הררי: אז כל צורת הלימוד של מדעים, צריכה להיות כמו שפעם היה מלל וניסוי, היום זה מלל, סימולציה וניסוי.

חיים הררי: זה עוד לא חדר בכלל למערכת פה, ושם כמובן כן.

חיים הררי: כל נושא החינוך המיוחד לכבדי שמיעה ולעיוורים, ולדיסלקטים.

חיים הררי: יש כל מיני פעילויות בדברים האלה, אבל זה עולם לגמרי חדש לכל אלה, בעזרת המערכות הממוחשבות.

חיים הררי: וכל הפיתוחים האלה, לא של איזה חומר לימוד לבחור, איזה תוכן, אלא ממש מהפכה מחשבתית, את הדבר הזה אנחנו רק מתחילים לגרד בכלל, את הקצה של פני השטח.

חיים הררי: וזה נושא הכי קשה, וזה ייקח שנים להטמיע את כל הדברים האלה, אבל צריך לרוץ עם הדברים האלה.

חיים הררי: אני מודה ליושב ראש על היוזמה, ותודה רבה.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: אלף אני מודה לכל המשתתפים בדיון.

מאיר שטרית: אני חושב שהיה דיון מעניין, ואני מקווה שכל אחד למד את החלק שהוא צריך ללמוד בו.

מאיר שטרית: אני רק רוצה לומר לאנשי משרד החינוך, אני חוזר על דבריי בתחילת הישיבה.

מאיר שטרית: ההתרשמות שלי היא שבדרך שאתם הולכים, ד"ר רימון, בדרך שאתם הולכים, אני מעריך, קראתי גם את כל החוברת, את כל המצגת שלכם ואת כל מה שרלבנטי לעניין.

מאיר שטרית: אני חושש, ואני אומר בצער, אני חושש שאתם חייבים לקבוע גם כמו שמיקי פה אמר, אתם צריכים לקבוע עמדה.

מאיר שטרית: האם הולכים על מחשבים ניידים או דסק טופס.

מאיר שטרית: יש חסרונות לזה ולזה ויש יתרונות לזה ולזה.

מאיר שטרית: לדעתי כדאי לחשוב, אולי כדאי לנסות את שתי הפלטפורמות, לעשות בתי ספר עם כאלה ובתי ספר עם כאלה, להתנסות ולראות תוצאות.

מאיר שטרית: כי היתרון של מחשב נייד זה שהילד הולך איתו הביתה ויכול להמשיך לעבוד מהבית וגם ליצור קשר עם המורה.

מאיר שטרית: אני ראיתי במט"ח תוכנית שבעצם הילדים נותנים דיווח על מה שהם עשו בשיעורים למורה, והמורה רואה בתמונה אחת מה קורה עם כל ילד בכיתה שלו.

מאיר שטרית: הרי זה אי אפשר להשיג בשום דרך אחרת, אלא אם אחד יש לו מחשב, גישה לאינטרנט, והיכולת שלו לשדר אינפורמציה למורה שלו.

מאיר שטרית: אני חושב ששווה לבדוק גם את האופציה הזאת, לפני שעוברים בכל המדינה, אתם עושים עכשיו ניסוי – שווה לבדוק בחלק מבתי הספר דבר כזה, חלק כאלה, לראות את האופציות שקורות כאשר אתה משתמש ברפורמות שונות.

מאיר שטרית: אני אומר ואני פונה לשר מיקי איתן, מוכרחים לעשות, מוכרחים, מוכרחים, לעשות מהפיכה בעניין של התשתיות למוסדות החינוך, של היכולת של תלמידים באמת לגלוש ברמה סבירה.

מאיר שטרית: זה קטסטרופה.

מאיר שטרית: אני אמנם הגשתי הצעת חוק שאני מקווה שהממשלה תתמוך בה, אז אולי יש סיכוי לקדם את זה.

מאיר שטרית: אני חושב שחייבים לחבר כל בית ספר, על ידי המדינה, כל בית ספר לאינטרנט ברוחב פס הכי גבוה שיש.

מאיר שטרית: אם אפשר 100 מגה בייט – אז 100 מגה בייט.

מאיר שטרית: והיום לפחות מתיימרות תחנות האינטרנט, בזק מתיימר ב-MGN, והוט מתיימר שהוא פתח רשת בכל הארץ שנותנת 100 מגה בייט.

מאיר שטרית: אז הנה – הזדמנות לנסות את זה.

מאיר שטרית: אולי גם אפשר לשכנע אותם לתת את זה בזול או בחינם לבתי הספר, ולתת מקום בכל בית ספר, נקודה שבה הילדים יוכלו להתחבר בווי פייב חופשי.

מאיר שטרית: זה אלמנטארי.

מאיר שטרית: אני בכלל חושב שצריך לעשות את זה בכל משרד ממשלתי, כמו שעשו בארצות הברית, שאדם שנכנס למשרד יוכל לגלוש באינטרנט, לקבל את האינפורמציה, למלא טפסים, לעשות כל דבר אחר שהוא צריך.

יואל רוטשילד: להוריד להם את מס ההכנסה ב-1% וכנגד זה חובה על כל מוסד ציבורי, ואני לא צוחק.

מאיר שטרית: לא צריך להוריד שום מס הכנסה.

מאיר שטרית: אני לא חושב שהחברות האלה מפסידות כסף.

אלון רוטשילד: אז שיתנו בחינם.

מאיר שטרית: אתה אומר לי?

מאיר שטרית: כן, נכון.

מאיר שטרית: אני לא חושב שהן מפסידות כסף.

עופר רימון: למה לא ב-2%?

אלון רוטשילד: עופר, אני הולך איתך, מה שתרצה עופר, אבל לא יכול להמשך המצב הקיים.

מאיר שטרית: חברים, אני אומר את זה לשר שיושב בממשלה.

מיכאל איתן: אם אתם רוצים להבין למה הדברים האלה לא קורים, אז תסתכלו כמה חברי כנסת הופיעו לישיבה הזאת.

קריאה: נכון, נכון, בדיוק.

מאיר שטרית: נכון, מעניין.

מאיר שטרית: אבל אני מאמין מיקי, כמו שאתה יודע, אני מאמין אפילו באדם אחד שיכול  ליצור שינוי, כמו שאמר ארכימדס – תן נקודת משען, אני אזיז את העולם.

מאיר שטרית: נקודה אחת אפשר, אדם אחד שמשוגע לעניין יכול להזיז את העניין.

מאיר שטרית: עובדה שבעבר גם הזזת דברים בתחומים שונים וגם בעבר גם אני הזזתי כמה דברים, בכל זאת בכל מיני דברים שונים, ואני חושב שיש, על הדבר הזה צריך להילחם עליו ולהיאבק עליו כי זה העתיד באמת, כי אומרים העתיד של המדינה, זה העתיד של המדינה, כי זה מה שנותן את היכולת בשביל התלמידים שלנו להתמודד מול מערכות אחרות בעולם, ויש תחרות בעולם – על ידע, על יכולת.

מאיר שטרית: זו התחרות היחידה שמחזיקה אותנו בחיים.

מאיר שטרית: אלא אם הנפט ישנה את המצב הזה, אז אני תמיד אומר, שכל הגז והנפט, אנחנו עד היום תודה לאל שלא היה לנו גז ולא היה נפט, ואני האמנתי שזה לא קללה, זה ברכה.

מאיר שטרית: כי אילו היה לנו גז ונפט, אולי לא היינו מתקדמים לשום מקום.

מאיר שטרית: חברים, תודה רבה.