ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 112, 2010-12-09 09:00

דני דנון: בבקשה, מר בני פישר.

בני פישר: הבית הזה זה הספרייה ומשרדי הבוגרים.

בני פישר: לבית הזה יש סיפור קצת יותר עתיק.

בני פישר: הוא היה בית הכנסת של הכפר.

בני פישר: תיכנסו פנימה ותראו פה כמה דברים מדהימים, גם תמונת קיר שלא נשרפה ואת החלל של ארון הקודש.

בני פישר: כמובן שבית הכנסת המפואר הפך להיות בית כנסת, אז נשאר פה ארון קודש והוא הפך להיות בית כנסת בימים נוראים, בנוסחים מסוימים, ולספרייה ומשרדי הבוגרים.

בני פישר: שמעתם את הבוגרים קודם.

בני פישר: הם סיפור מכונן של הכפר הזה.

בני פישר: יש לנו פה מערך שלם שמלווה אותם כל השנה, שנמצא איתם בקשר.

בני פישר: למשל אמור היה בשבוע הבא להיות יום הבוגר.

בני פישר: יום הבוגר זה הבוגרים שלנו שאנחנו ממשיכים ללוות אותם באוניברסיטה.

בני פישר: אנחנו מאוד מעודדים אותם להמשיך הלאה.

בני פישר: יש להם המון קשיים גם אחר כך, להיות עולה חדש, זה לא נגמר אחרי ארבע שנים, ההתמודדויות קיימות כל הזמן והופכות להיות יותר קשות.

בני פישר: יש לנו פה צוות שמלווה אותם.

בני פישר: ביום הזה הם היו אמורים לקבל את המלגות.

בני פישר: כל שנה הם מקבלים מלגה ובמפגשים עם הילדים הם מספרים קצת על ההתמודדות שלהם.

בני פישר: אחת התכניות, אני כן אספר, כי בעיניי זה ימין אורד, שאנחנו כרגע פיתחנו, זה איזה שהיא סדנת זוגיות לבוגרים שלנו.

בני פישר: הרבה פעמים אנחנו מרגישים שהחיים הם מורכבים וכל החלומות שמדברים עליהם בגיל ההתבגרות ולהגיע, זה לא תמיד מתממש, אז אנחנו ממשיכים ללוות אותם בקבוצה שמתקיימת בחדרה.

בני פישר: זה בית הבוגרים, ומאחוריו זאת הספרייה.

בני פישר: הספרייה לא ממוקמת בבית הספר כי התפיסה שלנו, כשאנחנו מדברים על מערך---

אברהם מיכאלי: על איזה בסיס הספרייה בנויה, מקצועית, כללית?

בני פישר: הספרייה הזאת היא ספרייה כללית, יש בה ספרים ברוסית, באמהרית, יש בה מרכז כינוסים.

בני פישר: בצד יש בוגרים ויש את התלמידים שמגיעים לכאן וזאת הספרייה.

בני פישר: אנחנו ניכנס פנימה.

בני פישר: אני אגיד כמה דברים על הספרים.

בני פישר: קרה פה גם איזה שהוא נס.

בני פישר: האש תפסה את חלל הקריאה והספרים לא נשרפו.

בני פישר: בגלל כל מיני אקוסטיקות של הבית הספרים נשמרו.

בני פישר: אני חושב שהם קיבלו איזה שהוא נזק, אבל...

דני דנון: יהיה ריח לספר עכשיו במובן שונה.

בני פישר: כן, אבל אנחנו כל הזמן אומרים שאנחנו קהילה שמתעסקת בחיי רוח, לא רק בחומר, אז הנה, הספרים נשמרו ואנחנו רק נרחיב ונגדיל את הספרייה.

דני דנון: נלחמתם מבחינת האש על הספרייה, כמו על הבתים?

בני פישר: האמת היא שבאיזה שהוא שלב הרמנו ידיים כי האש פה היתה על כל ההר, שלא ידעת איפה להיות וגם לא היו פה אנשים.

בני פישר: באיזה שהוא שלב, כשהורידו אותנו, זה היה כבר די אבוד בחוויה.

בני פישר: הרוח בחרה פה, למה?

בני פישר: אנחנו לא יודעים.

בני פישר: הציור הזה הוא ציור משנת 30', מאוד מרגש, של חלוצים.

בני פישר: יש שני ציורים כאלה בעולם, בארצות הברית וכאן, וציור הקיר נשמר.

דני דנון: את התלמידים אתם תביאו לפה לפני שאתם מנקים את המקום?

בני פישר: הילדים יבואו לפה ביום שני, אנחנו מתכוונים לעשות איזה שהוא סיור.

בני פישר: ביום שלישי מתחילים לימודים וביום שני אנחנו נעשה סיורים מודרכים, כי מאוד חשוב לנו שמבוגרים יהיו איתם בסיבובים האלה, בשביל שהם לא יהיו לבד.

בני פישר: כמובן יהיה להם את הזמן שלהם קצת לבכות.

בני פישר: מותר לבכות, זה המסר.

בני פישר: אנחנו בוכים בלילה וגם ביום, בוכים וממשיכים לחיות.

בני פישר: זה שלב שצריך לעבור אותו, הוא קשה אבל עוברים אותו.

דני דנון: חשבתם אם אתם רוצים להראות להם את זה כמו שזה, או לנקות קודם?

אברהם מיכאלי: חבר הכנסת דנון שואל אם הפסיכולוגים אומרים להעלים את זה מהם.

בני פישר: לא. אבל אנחנו כן חושבים, בגלל שאנחנו חושבים שהשרפה הזאת היא משהו מכונן בהיסטוריה של בית, אנחנו כן רוצים לתעד לנו איזה שהוא מקום שתמיד נעמוד מולו ונזכור איך אפשר לצאת ורק להתרומם מהדבר הזה.

בני פישר: הוצאנו את כל הספרי התורה, הם לא היו פה, הם היו כבר בארון הקודש הגדול בבית הכנסת.

בני פישר: היה פה סיפור שאני חושב שהוא הסיפור המכונן.

בני פישר: יש לנו בכפר ילדים ממדינות חבר העמים, בין 30% ל-40% ילדים שהם יהודים מתוקף חוק השבות.

בני פישר: תמיד יש ויכוח, ויש עכשיו ויכוח ציבורי על הגיור.

בני פישר: מה שקרה לילדים האלה, אנחנו קודם כל עוברים פה תהליך של גיור מאוד משמעותי בכפר, אבל הילדים האלה, "הלא יהודים", נכנסו יחד איתי בדקה ה-90, ב-22:00 בלילה, כשהלהבות פה על הרכס, כשאתה רואה את האש, הוצאנו את ספרי התורה, עם דמעות בעיניים של כולנו, כי זה היה רגע קשה מאוד, ועלינו לאוטובוס.

בני פישר: אז מה לא יהודי?

בני פישר: בזה הם עברו את טקס הגיור, מבחינתי.

בני פישר: אני לא רב ולא כלום, אבל אני אומר שהסיפור פה זה של אנשים שבאים לארץ, נאבקים לחיות פה ולהיות שייכים ומתגייסים לצבא, זה הסיפור האמיתי.

בני פישר: אני אומר את זה כי אנחנו מתמודדים הרבה פעמים עם התהליכים הפורמליים הלא פשוטים.

בני פישר: אנחנו אגב עושים פה תהליך של גיור מאוד ייחודי, שיהיה זמן אחר לדבר עליו, שאני חושב שהוא חשוב, שהוא יותר ידידותי, עם המון חיבוק ואהבה ומדברים הרבה על שייכות ועל זהות ישראלית, יהודית, על הדברים האלה, הם הולכים לצבא והם אחר כך ביחידות הקרביות והם האזרחים מספר אחת שלנו.

ליה שמטוב: ואחר כך באים ומבטלים את הגיור.

דני דנון: עוד לא.

סוזן ויל: על השאלה הראשונה של הילדים בבית הכנסת.

בני פישר: כן, סיפרתי על בית הכנסת.

בני פישר: אנחנו, כמחנכים, מתמודדים עם ילדים כל הזמן ברצון להכניס אותם לבית הכנסת.

בני פישר: אתה יודע, גיל ההתבגרות וזה, ואני אומר את זה גם כאבא לילדים מתבגרים, זה שהם עכשיו מורדים, זה לא הופך אותם לשייגצ'ים, לגויים, כל אחד ייקח את ה' שהוא רוצה.

בני פישר: שאלה ראשונה שהם שאלו אותי, 'בני, בית הכנסת נשרף?'

בני פישר: , זו השאלה הראשונה של כולם.

בני פישר: חשוב לי להגיד, כי בליל שבת, ב-3:00 לפנות בוקר, כשפינו אותנו מההר, דבר ראשון שאמרו לי, 'בית הכנסת נשרף'.

בני פישר: היתה דממה כזאת בחוץ והרגשנו שמשהו נגמר פה.

בני פישר: למחרת בבוקר, כשהתמונה כבר התבהרה ודווח שבית הכנסת לא נשרף, אז בשבילי זה היה סימבולי.

בני פישר: אם בית הכנסת לא נשרף, סימן שהקהילה הזאת תגדל ותתפתח.

בני פישר: בית, אמרתי לילדים, זה אבן, אבן אפשר לבנות, ואגב, נבנה אותה יותר טוב.

בני פישר: יש לנו ידידים בארצות הברית ובארץ, כמה שאוהבים אותנו, ועם ישראל, וימין אורד הפכה להיות מוכרת, אנחנו לא דואגים.

בני פישר: אנחנו נעבור את התקופה הקשה עם הילדים, המון חיבוק, כי זה הולך להיות קשה.

בני פישר: אני אמרתי לעובדים, עבדנו קשה לפני, כפר נוער זה נשמע פסטורלי ונוף, אבל זו עבודה חינוכית סיזיפית והתמודדויות, אלה ילדים עם משברים, הרבה פעמים עם משבר הגירה קשה ומחשבות לא טובות, אז יהיה עוד יותר קשה, אבל...

אברהם מיכאלי: יש פה גם ילדי נעל"ה?

בני פישר: יש פה ילדי נעל"ה, יש פה תכנית רצינית.

בני פישר: יש לנו בכפר 90% עולים חדשים.

בני פישר: מתוכם יש לנו, זה משתנה כל פעם, בין 60% ל-70% בני העדה האתיופית, יש לנו 30% מחבר העמים, קצת מפולין, יש לנו ילדים מברזיל, ובחבר'ה של חבר העמים יש גרעין מאוד גדול של נעל"ה.

בני פישר: יש גם ילדים ישראליים ותיקים, ילידי הארץ, ילדים מהציונות הדתית.

בני פישר: יש פה 15 ילדים כאלה עכשיו.

בני פישר: זו תכנית מאוד מיוחדת, לכאורה אוכלוסייה שאתה אומר, מה להם ולעולים חדשים?

בני פישר: הם יושבים ביחד ועושים פה תהליך מדהים.

בני פישר: הוא קשה, הוא מורכב, ובכלל לייצר קהילה הוליסטית שאין מתחים בין קהילות, זה לחם חוקנו, זו עבודה.

בני פישר: יש כ-500 תלמידים בכפר.

בני פישר: אני אגיד משהו על ההורים.

בני פישר: ההורים היו בקו חם כל הזמן, במהלך שבת ואחר כך מרוסיה הורים מתקשרים.

בני פישר: הורים רוצים לתרום.

בני פישר: הורים מרוסיה, או מברזיל.

בני פישר: יש פה עכשיו לכידות גדולה.

בני פישר: אנחנו גם העברנו מסר להורים---

אברהם מיכאלי: על תרומות נדבר אחר כך, בסדר?

בני פישר: אנחנו לא צריכים תרומות, אצלנו זה הרוח.

בני פישר: צ'קים, אני אומר, זה כשבאים לחתונה, אנחנו בונים פה כפר שהוא כפר שצריך להשקיע בו המון, הוא צריך להיראות הרבה יותר טוב ממה שהוא נראה היום וזו המשימה של כולנו פה.

דני דנון: זה סיפור של מדינת ישראל, קיבוץ גלויות, יוצאי אתיופיה, עולים מרוסיה, ברזילאים, סיפור אמיתי, ואנחנו, כוועדת עלייה וקליטה, קודם כל אנחנו ממשיכים מפה, מהמראות הקשים האלה, וזה מראה קשה, לפגוש את הילדים, לשמוע גם אותם.

דני דנון: אנחנו מתרשמים ובטוחים שהמעבר שלהם חזרה לכפר בשבוע הבא יהיה מעבר קשה, אי אפשר יהיה למנוע את זה, אבל הוא יהיה מעבר הדרגתי, ותנצלו גם את המצוקה לקדם את הפעילות עם הילדים.

דני דנון: מבחינת השיקום הפיזי של הכפר ושל הכרמל, אנחנו כמובן נעקוב אחרי משרדי הממשלה, שפועלים בתחום, גם משרד החינוך וגם משרד העלייה והקליטה, ואנחנו רוצים מפה להעביר מסר למי שמקשיב לנו ושומע אותנו, לבוא ולסייע.

דני דנון: ראיתי פה בוגרים ואנשים שמתנדבים, בעלי מקצוע, שיש להם את הכלים ואת היכולת, לבוא, להגיע לפה ולהתנדב לסייע בשיקום הכפר.

דני דנון: וגם למי שרוצה לתרום, הבנו שבגדים לא צריכים יותר, אבל---

בני פישר: אנחנו לא ילדים יתומים, יש לנו משפחה ויש לנו בית, ואנחנו כפר שאנחנו מגדירים אותו כבית.

בני פישר: אז איכשהו, איזה מייל כזה שמביאים בתקשורת יצא לא טוב, גרוע, אנשים טובים עם כוונות טובות קלקלו לנו---

אברהם מיכאלי: אתה מתכוון לאותו מייל על בחורה שכתבה לנו---

בני פישר: נכון.

בני פישר: אני מדבר על המייל הזה, זו הזדמנות להגיד לתקשורת.

בני פישר: הנזק הוא גדול מאוד, אנחנו בית, הילדים האלה חיים פה.

בני פישר: נשרף הבית, אבל הבית הזה נבנה תוך כדי ולכן אף אחד פה לא יתום ולא צריך בגדים, אבל צריך פה עזרה לשקם כפר שצריך לבנות אותו, ויש דברים, גם ברכוש וגם במבנים.

בני פישר: משרדי הממשלה, משרד החינוך, החינוך ההתיישבותי, האוצר, כולם עוזרים, ותמיד עוד רק יהפוך את הכפר הזה לגן עדן על הכרמל.

דני דנון: מי שרוצה לסייע ולתרום, אני פונה לסייע בתרומה של מחשבים חדשים, לא משומשים, לכל בעלי רשתות המחשבים למיניהם, באג, אופיס דיפו וכל אלה, עכשיו זה הזמן שלכם לסייע, שהילדים יגיעו ביום שלישי, לפני שישקמו את הבית, עם מחשבים חדשים לכולם.

אברהם מיכאלי: בנושא של הצטיידות מחדש, צריך לשבת עם מר בני פישר בנפרד, יש לי כמה רעיונות שאני לא רוצה להגיד בקול רם פה, שתהיה לך פה תרומה מאוד נכבדה.

אברהם מיכאלי: לא ממשרדי ממשלה, שיעבירו את התקציב, אלא משהו מיידי, מהיום להיום.

בני פישר: מאוד חשוב להגיד שהכפר הזה הוא מודל לכפרים האחרים.

בני פישר: עם כל השרפה הזאת, אנחנו נמשיך להיות מודל לכולם.

ליה שמטוב: מר פישר, אני גם רוצה להודות לך על כל מה שאתם עושים פה.

ליה שמטוב: אנחנו נפגשנו באוקראינה ואני שמחה לשמוע שמאז באו לפה יותר ממאה ילדים.

ליה שמטוב: ראיתי את הילדים, ראיתי את ההורים שלהם וראיתי איך הם דואגים, בטח כשהם שמעו על השרפה, הם דאגו עוד יותר.

בני פישר: ישבנו, מר ישעיהו יחיאלי, בצ'רנובצי, עם חברת הכנסת ליה שמטוב, עם ההורים של ילדי נעל"ה.

בני פישר: ימין אורד זה ספינת הדגל של הממלכתי דתי ונעל"ה, נכון?

בני פישר: צריך לשמוע מה מר ישעיהו יחיאלי אומר.

ישעיהו יחיאלי: בלי צלמים.

דני דנון: מר בני פישר, המון תודות.

דני דנון: אם תצטרך, תפנה אליי, גם בטוב וגם ברע.

סוזן ויל: שמי סוזן, ולפי המבטא אתם שומעים שלמרות 25 שנה שאני בארץ הייתי פעם עולה חדשה מארצות הברית ואני חלק מההנהלה.

סוזן ויל: יש לי את הזכות, אני חושבת שראיתם את זה, שיש לנו מנהיג.

סוזן ויל: היה לנו מנהיג מייסד, דר' חיים פרי, ויש לנו מנהיג, מר בני פישר, שאתם רואים שהוא לא ישן ימים, הוא נותן לצוות שלנו ולילדים ולבוגרים את הרוח והגישה שאנחנו ממשיכים בדרך שלנו.

סוזן ויל: אני אמשיך להראות לכם ולהסביר.

סוזן ויל: מה שמאוד חשוב לראות פה, יש לנו תמונה של משפחה ששני ההורים מהשואה.

סוזן ויל: אלה היו אנשים שאיבדו את הילדים שלהם, משפחת גרטמן מחיפה, והם אימצו לפני שנים את הילדים של הכפר.

סוזן ויל: בירושה שלהם הקמנו את המכינה הקדם צבאית של ימין אורד, שזה גם לעולים חדשים.

סוזן ויל: זה בחצור.

סוזן ויל: התמונה שלהם לא נשרפה.

סוזן ויל: כשהכל קרה, כל הזמן חשבנו על כמה דברים שלא הצלחנו להוציא מהכפר וזו אחת התמונות שדאגנו להן.

סוזן ויל: זה היה נס.

סוזן ויל: המשרד שלי נשרף, אבל לא אכפת לנו, זה משרד, אבל התמונות---

אברהם מיכאלי: צריך להודות לה' על הנסים שקרו פה.

סוזן ויל: בהחלט.

סוזן ויל: אבל עם זה, הדבר הכי קשה...

סוזן ויל: הלכתם לבית ביאנקה, של הילדים הקטנים?

סוזן ויל: אז בואו נלך לשם.

סוזן ויל: תמונות של הילדים שבאמת עוד לא נשארו להם הורים בחיים וכל התמונות שלהם---

דני דנון: הילדים היתומים.

סוזן ויל: ללא הורים.

סוזן ויל: שגרירת ארצות הברית, סוזי מייסיס.

סוזן ויל: אני חושבת שאתם יודעים את זה, שאייפק, שמביאים קבוצות ילדים, אנשי קונגרס וסנטורים אמרו לאנשים שלנו בוושינגטון ובקפיטל, שכשהם שמעו על הכרמל והם הגיעו לנשיא אובמה, הם דיברו על ימין אורד, כי בעם ישראל, לצערנו לא מספיק יודעים עלינו, אבל בחוץ לארץ הרבה מאוד אנשים יודעים עלינו, כי באים לפה ורואים את הדברים החשובים.

סוזן ויל: שגרירת ארצות הברית, סוזן מייסיס, הסתובבה בכפר איתנו, והשאלה הראשונה שלה, 'מה אנחנו בארצות הברית יכולים לבנות לכם?'

סוזן ויל: אחד הדברים שהסברנו, שבמדינת ישראל לא רק דואגים לילדים עכשיו, לצרכים שלהם, אלא אנחנו יודעים שילדים עולים חדשים צריכים לדאוג להם גם כשהם  בוגרים.

סוזן ויל: זה בית לבוגרים.

סוזן ויל: ביום הראשון שילד נמצא בימין אורד, אנחנו באים לפה ואומרים, 'ילדים, תראו', חלק מהם איבדו הורים, חלק מהם ההורים בחוץ לארץ, חלק מהם מכל מיני סיבות, 'אבל זה הבית, שתדעו, אנחנו איתכם'.

סוזן ויל: אנחנו מטפטפים לראש שלהם, 'אתם תהיו גדולים ואנחנו איתכם כל הדרך ומצפים מכם'.

סוזן ויל: 'אנחנו מצפים מכם להיות מנהיגים', כמוכם, חברי הכנסת, המנהיגים שלכם בהמשך, 'אנחנו רוצים שתגיעו לפוליטיקה, אנחנו רוצים בצבא', ואנחנו רואים את הבוגרים שלנו כל הזמן בתיקון עולם, כי המדינה שלנו עוד בדרך.

סוזן ויל: הדבר הכי חשוב אולי בחינוך שלנו, שהם מבינים שהם שייכים לקו הזה של ההיסטוריה של העם היהודי, עולים מאתיופיה, עולים מברית המועצות, מכל המדינות, ואז החבר'ה שלנו הולכים לצבא, מתנדבים ביחידות הקרביות ומגיעים לשם.

סוזן ויל: זה בית ילדים שהלך לנו.

סוזן ויל: אלה ילדים מגיל 14 ל-18-19 שגרים פה, וזה נשרף.

סוזן ויל: זה מרכז ההדרכה.

סוזן ויל: פה אנחנו יושבים בלילה ומדברים על איך...

סוזן ויל: מה שחשוב לדעת, שאנחנו בהנהלה והחברה בחינוך, כל הזמן אנחנו אומרים שצריך לנצל את הרגעים.

סוזן ויל: אין לנו הרבה רגעים, רוב הילדים נמצאים איתנו ארבע שנים ואנחנו רוצים לנצל את הרגעים, שירגישו את השייכות לא רק לימין אורד, אלא לעם.

סוזן ויל: זה תפקיד מאתגר ואנחנו מצווים בו.

חיים פרי: ימין אורד זה קהילה, אנחנו כפר נוער כמו כדורי, בן שמן ואחרים, אבל משהו אחר.

חיים פרי: יש פה מכון חינוך.

חיים פרי: הדגל שהכפר הזה הרים הוא קודם כל דגל קליטת עלייה.

חיים פרי: אנחנו קולטים פה ילדים מאתיופיה משנות ה-80 ואילך.

חיים פרי: יש שלושה סגני אלופים בצה"ל מהתפוצה האתיופית, ושלושתם מפה.

חיים פרי: אחד היה פה אתמול.

חיים פרי: אנחנו מראשית נעל"ה ועד היום נמצאים בנעל"ה.

חיים פרי: יש פה דרך חינוך ומחשבת חינוך שהיא מחשבת החינוך של עליית הנוער ההיסטורית, שתרגמנו אותה וכתבנו על זה ואנחנו מפיצים אותה.

חיים פרי: בלהבות פה לחמו הבוגרים שלנו, אחד מהם הגיע מרואנדה, הוא מנהל שם כפר ילדים במודל שלנו, שמעון סלומון, הוא לחם בלהבות והציל פה שני בתים.

חיים פרי: לימין אורד יש תורת חינוך שאומרת שילדים שבאים מנטישות, שילדים שבאים ממעבר בין תרבותי, הדבר הראשון שהם צריכים זה סביבת חינוך שמשדרת להם לכידות.

חיים פרי: הם באים משֶבֶר, אתה צריך לייצר, ויש לנו שיטה לזה, שיטת חינוך שהם מבינים שהכל נדבק ביחד.

חיים פרי: הם באים מכל מה שלא מתחבר להם בחיים ואנחנו טוענים שהדבר הראשון שסביבת חינוך צריכה להעניק לילד זה יכולת לפענח את מה שקורה לו.

חיים פרי: יש פה הכלאה של גישה פסיכולוגית ופילוסופית ש---

אברהם מיכאלי: תזכיר לי מתי הקמתם את ימין אורד.

חיים פרי: בן גוריון הקים את ימין אורד.

אברהם מיכאלי: בן גוריון לא עסק באותו סוג של קליטה כמו שאתה עושה.

חיים פרי: היום יש פה כ-480 ילדים, מחציתם מאתיופיה, היתר ממדינות חבר העמים ומדרום אמריקה.

חיים פרי: לצערנו הרב, נתיב ומשרד הרווחה הפסיקו להביא ילדים יתומים מחבר העמים ואני חושב שהפסיקו להביא אותם בגלל שהם לא יהודים כשרים, אבל הם זכאי חוק השבות ואני חושב שזו אחת העוולות הגדולות ביותר שמדינת ישראל עשתה.

חיים פרי: כל ילד, כל ניצוץ של חיים יהודיים שאפשר להחזיר...

חיים פרי: יש לנו ילדים שהגיעו, שהסבא היה יהודי ומת בוואדי יאר והם היום צנחנים וקצינים בצה"ל.

חיים פרי: יש פה מכון גיור, 'שבות עם', שעבד הרבה שנים.

חיים פרי: זה הבסיס של הרב ולדמן.

חיים פרי: יש לנו מכינה קדם צבאית בחצור הגלילית, אנחנו מאמינים שסביבת חינוך שאיננה מייצרת, שאיננה מובילה חברה, אין לה זכות קיום.

חיים פרי: עכשיו אני נואם, אבל אני חי את זה עשרות שנים, אני מחנך משנות ה-60, הקמתי את בית הספר בשדרות.

חיים פרי: אלי מויאל, למשל, למד אצלי מהמחזורים הראשונים.

חיים פרי: אנחנו מחנכים ותיקים ואנחנו באמת חושבים שחינוך צריך להוביל חברה ולא להיגרר אחריה ומבני עניים תצא תורה.

חיים פרי: יש מחקרים עלינו, ואנחנו לא חושבים שאנחנו צריכים להתאים ל-OECD.

חיים פרי: קודם כל האיכות הערכית של מערכת החינוך, של סביבת החינוך, היא שקובעת, ואמרנו את הדברים מעל כל גבעה ותחת כל עץ רענן ולא שמעו לנו.

חיים פרי: אולי הלפיד הזה, שעכשיו עלה על הכרמל, יגרום לאנשים להקשיב לנו גם מחרתיים, לא רק מחר והיום, כי יש פה בשורה של חינוך שהיא מעבר לזה.

חיים פרי: עשר שנים אנחנו מקיימים בשיניים מכינה קדם צבאית לנוער שנשר מכל המסגרות, רק עולים חדשים, בחצור הגלילית.

חיים פרי: לוקחים ילדים מכל הארץ, שהמערכת נכשלה איתם, ותוך שנה הופכים אותם למנהיגים, זה מהישרדות למנהיגות.

חיים פרי: והכל תחת הסיסמא שאסור להפסיד אף ילד בישראל.

חיים פרי: אני מציע לכם, אם אתם רציניים, להתעמק בבשורה של הכפר הזה ובתורת החינוך שלו ומה שהוא עושה בעולם.

חיים פרי: רק לפני שבוע היו פה 160 התומכים הכי גדולים של אייפק.

חיים פרי: אין משלחת אייפק, של הממשל האמריקאי, שלא מגיעה לכאן, כי מראים פה מיקרוקוסמוס של האוטופיה של מה שמדינת ישראל יכולה להיות, בקדושה ובטהרה, בחינוך אמוני לילדים שהקדוש ברוך הוא הוא שום דבר בשבילם.

חיים פרי: יש פה מסביב לבית הכנסת שובכים של יונים.

חיים פרי: על כל אחד יש כתובת קטנה, מתפילת הציפורים מהקבלה.

חיים פרי: ציף ציף המצפצפים וכן הלאה.

חיים פרי: אנחנו אומרים לילד, לא רוצה להתפלל, הקדוש ברוך הוא לא בשבילך?

חיים פרי: תאכיל את הציפורים, משם תבוא לקדושה.

חיים פרי: כי אסור לגדל ילד בלי קדושה, ויש פה בנים ובנות, איפה שבני עקיבא היה פעם, ואנחנו מאמינים בדרך הזאת, והדרך הזאת אומרת שלא בודקים ילדים לפי התוצרים המדידים של OECD, אלא קודם כל לפי האיכות האנושית.

חיים פרי: בשבילנו תוצר אנושי, וזה אין מי שיקשיב, זה ראש משפחה מתפקד בגיל 25 והלאה, שתורם לקהילתו, שבנה בית.

חיים פרי: איש או אישה.

חיים פרי: כך אנחנו מגדירים תוצרים, כך היתה פעם מערכת החינוך במדינת ישראל.

חיים פרי: רוב הילדים שלנו הם הכשלים של כל מערכת החינוך.

חיים פרי: ימין אורד היום היא רשת של שבעה כפרי נוער, שכולם מאמינים באותה דרך, וזה חוצה את כל השסעים, דתיים וחילוניים, ימין ושמאל, כי צריך אחדות בארץ הזאת ואנחנו מאמינים בחינוך בדרך שלנו.

חיים פרי: זה הנאום הקטן שלי עבורכם היום.

חיים פרי: אני מזמין אתכם להמשיך להיות חברים.

חיים פרי: הילד הזה, דוד ויצמן, גדל פה בתור ילד.

חיים פרי: אני זוכר אותו.

דני דנון: קודם כל, אנחנו מזמינים אותך ביום שני לכנסת, יש דיון בוועדת חינוך, על הנושא של ימין אורד, על כל ההיבטים.

חיים פרי: אני לא המנהל היום, אני הסבא רבא.

דני דנון: אני אשמח שתבוא ותרחיב על הדברים שאמרת פה.

דני דנון: אנחנו באנו לראות את התמונות ולגעת ולדבר עם הילדים, ואנחנו עכשיו הולכים לבית ביאנקה, ואחרי זה פוגשים את הקבוצה מברזיל שמגיעה.

אברהם מיכאלי: אל"ף, יישר כח.

אברהם מיכאלי: בי"ת, אני לא צריך להגיד שלא להתייאש.

סוזן ויל: גם הבנות גרות פה.

סוזן ויל: תראה איזה בית, זה לזכר נועם לייבוביץ, שנהרגה בכביש 6 בפיגוע.

סוזן ויל: נועם לייבוביץ ז"ל, בת של שלמה וגלית,  היא ילדה שלנו.

סוזן ויל: היא היתה מסתובבת בכפר בת 7 ונהרגה בפיגוע לפני שנים.

סוזן ויל: הבית הזה נבנה לזכרה לילדות פה, מחברים מכל העולם.

סוזן ויל: אם דיברנו על הדברים הרגשיים, כל הזמן חשבנו על בית נועם והסמל של בית נועם בשבילנו וגם למשפחת לייבוביץ, המשפחה הכי מדהימה שיש בעולם הזה, הבית שנשרף, אם יכולנו לבחור, זה בית על יד.

סוזן ויל: אז הבנים שלנו, עם הכאב, ועם הדברים שהם עברו, דבר ראשון אחרי שהם באו לפה, הם באו לביקור---

דני דנון: בני כמה הם?

סוזן ויל: יש לנו ילדים בני 6 עד 16.

דני דנון: כמה ילדים גרו בבית שנשרף?

סוזן ויל: אני חושבת ש-11, בנים.

אברהם מיכאלי: ילדים בגיל 6?

אברהם מיכאלי: באיזה מסגרת הם נמצאים פה?

דני דנון: זה פרויקט המאה.

דני דנון: הביאו 100 ילדים ללא הורים.

אברהם מיכאלי: זו קבוצה ייחודית.

דני דנון: הילדים בני ה-6 הגיעו וראו את הבית הזה?

סוזן ויל: הם ראו, שלשום.

סוזן ויל: הם באו לפה עם כל הצוות, צוות ליווי, עם פסיכולוגים.

דני דנון: אלה הילדים שנפגוש בנווה עמיאל?

סוזן ויל: אני לא יודעת, בודקים את זה, אני חושבת שהם בביקורים עכשיו, בטיולים בארץ.

אברהם מיכאלי: לפגוש ילד בן 6, זה לא הכי סימפטי.

סוזן ויל: זה לא לצילום, אנחנו לא נצלם את הילדים הקטנים.

סוזן ויל: בכל מקרה, הם יצאו מפה ואחד הילדים, אני לא אגיד את השם שלו, בא אליי, כי אנחנו מכירים אותו מאז שהגיע לפה, בן 11, הוא הגיע לפה כשהוא היה בן 5.5, הוא הסתכל עליי ואמר 'סוזן, עכשיו אנחנו רוצים בית כמו הבנות'.

סוזן ויל: כי הבית שלהם היה פחות יפה.

דני דנון: אפשר להיכנס לבית לראות?

סוזן ויל: כן, בטח.

דני דנון: תמונות קשות.

דני דנון: אני חושב על הילדים שבאו לפה וראו את המקום.

אברהם מיכאלי: ואלה ילדים עם רקע, לא ילדים רגילים.

סוזן ויל: כמה שזה קשה וזה קשה, אנחנו באנו לפה ראשונים.

סוזן ויל: ראיתי ספר, אז הרמתי את הספר ואז לא ידעתי וזה מתפורר.

סוזן ויל: וחיפשנו וחיפשנו, רק לראות---

דני דנון: מי הודיע לילדים שהבית שלהם נשרף?

דני דנון: מתי זה קרה ואיך הם הגיבו?

דני דנון: אני מניח שזה היה בלילה.

סוזן ויל: מאות בוגרים והילדים עשינו קו פתוח בתקשורת, גם בשבת, למרות שאנחנו כפר שומר שבת, אבל דאגנו בתקשורת להודיע לפנות אלינו.

סוזן ויל: היה צוות של העובדות הסוציאליות והצוות הטיפולי והחינוכי כל הזמן בקו.

סוזן ויל: מה שאנחנו אמרנו זה שהיתה שריפה בכפר.

סוזן ויל: צריך להבין שהרוח של ימין אורד זה הרוח החזקה, מה שחשוב בימין אורד זה הרוח שלנו והאנשים, הילדים, הצוות והבוגרים.

דני דנון: אבל מתי אמרתם לילד שהחדר שלו---

סוזן ויל: זה היה אחרי זה.

סוזן ויל: אמרנו שאנחנו לא יודעים.

סוזן ויל: הצוות החינוכי, הצוות הטיפולי שלו, הפנים שהם מכירים ישנו איתם.

דני דנון: יש לי שאלה, לכל ילד יש את הצעצועים שלו, את הקלפים---

בצלאל כרמי: הודיעו להם כבר כשלקחו אותם לנווה עמיאל, זאת אומרת במוצאי שבת.

סוזן ויל: לא, אבל לא אמרנו להם על הבית הזה.

סוזן ויל: ספציפית, זה היה אחרי התייעצות טיפולית.

דני דנון: לכל ילד יש את הצעצועים שלו, את הסדינים, את הקלפים שהוא אוסף, את הספר.

דני דנון: מה קורה היום?

סוזן ויל: הם יודעים, כבר קנו לילדים חלק מהציוד, הם יודעים וזה מאוד חשוב, זה כמו שחיים סיפר לכם, למרות הדברים הקשים שהיו להם, הם מבינים שיש פה בית, הם יודעים שיש פה אנשים, הביטחון העצום של האנשים, של הצוות שלנו, גם הצוות הלך לילדים, הם מסתכלים עלינו ואמרו 'בני, חיים, סוזן, אנחנו סומכים עליכם'.

סוזן ויל: הם יודעים את זה.

סוזן ויל: זה משהו שנתן לנו כזה כח, לבני, לחיים, שיודעים שסומכים עלינו, סומכים על מדינת ישראל, סומכים על העם היהודי, שאנחנו נהיה בסדר, והאש הזו של ימין אורד חזקה, באמת.

בצלאל כרמי: זה נכון שהם גדלים ללא הורים, אבל הם גדלים בקהילה שהיא חמה מאוד, ודווקא הכלליות הזאת שבתוך הקהילה גורמת לכך שיש אמונה מלאה בכל אחד מהמבוגרים.

בצלאל כרמי: כלומר המבוגרים המשמעותיים לפעמים מתחלפים, אבל הם רואים כל הזמן מבוגר משמעותי, כולל בוגר.

בצלאל כרמי: ויש פה דבר יפה שעושים, אי אפשר לראות מכאן, בדרך כלל מעמידים את הילדים בשורה בכניסה שלהם ומראים להם את האופק.

בצלאל כרמי: הם יושבים על הדשא ואומרים להם 'מי רואה את האופק יותר רחוק?'

בצלאל כרמי: וחיים או בני אומרים להם, 'תסתכלו יותר רחוק ויותר רחוק', 'אני רואה יותר רחוק ויותר רחוק', זה מן תהליך כזה של אופק טבעי מול משהו פנימי, מתחבר ביחד ויוצר אצל הילדים האלה אין סוף כוחות.

אברהם מיכאלי: ובטח הבוגרים משמשים דוגמה לכך, הרבה בוגרים מפה הגיעו ל---

סוזן ויל: בדיוק.

סוזן ויל: יש לנו את איגור, את שמעון סלומון.

סוזן ויל: מי היה באש?

סוזן ויל: שמעון סלומון בא בשבת, כשהוא שמע מה קורה, הוא אחד מהרבה שבאו.

סוזן ויל: מי זה שמעון סלומון?

סוזן ויל: הוא בוגר שלנו, יוצא אתיופיה.

סוזן ויל: עכשיו הוא עם תואר שני בחינוך, עבד בארץ, היה מנהל מרכז קליטה בדרום, של הסוכנות היהודית, של המדינה, ומה קרה?

סוזן ויל: הוא שמע מה שקרה, איפה הוא עכשיו?

סוזן ויל: הוא מנהל החינוך ברואנדה והוא בא לפה והגן על הבתים.

דני דנון: אולי את יכולה להגיד לנו, הילדים שיבואו, יעברו למקום זמני ואז למקום קבע.

דני דנון: אתם יודעים כבר איפה הילדים יהיו?

סוזן ויל: כן.

סוזן ויל: מה שקורה, שביום שני כל הילדים מגיעים, אנחנו באים לפה, עם כל הצוות הטיפולי והחינוכי שלנו, ואנחנו נפגשים בחוץ ונעשה סיורים.

סוזן ויל: כל הצוות החינוכי מדברים על איך לעשות את זה.

בצלאל כרמי: הם רק יישנו בגבעת אולגה.

דני דנון: כמה זמן?

סוזן ויל: אנחנו לא יודעים.

סוזן ויל: אנחנו מקווים, שעם העזרה של מדינת ישראל, שכמה שיותר מהר אנחנו חוזרים לבית.

סוזן ויל: לא לבית רגיל, זה ייקח כמה שנים, אנחנו יודעים, והחבר'ה יהיה בבית ספר, יש לנו בגרויות, החיים חוזרים לשגרה.

דני דנון: כמה ילדים מתחת לגיל 10 יש לכם פה בכפר?

סוזן ויל: מתחת לגיל 10 מעט ילדים.

דני דנון: אני מבין שילד בגיל 6, הוא הגיע לפה בגיל שנה, שנתיים?

בצלאל כרמי: לא, אין.

בצלאל כרמי: הכי נמוך היה בגיל שלוש והיום הוא בן שמונה ולומד בניר עציון.

סוזן ויל: רוב הילדים בכפר הם ילדים מ-ט' ו-י'.

בצלאל כרמי: לא אומרים שאין להם הורים, הם פה.

בצלאל כרמי: אולי יש להם הורים...

בצלאל כרמי: אנחנו לא אומרים לאף אחד מהם שאין להם הורים.

בצלאל כרמי: הם יודעים, אבל לא אומרים 'יתומים'.

בצלאל כרמי: בוא נגיד ככה, הם לא יהיו פה כמה שנים, בוודאות, אפילו שיעשו פרויקט מחר בבוקר.

בצלאל כרמי: מבחינת מגורים.

דני דנון: יהיו בתים יבילים.

בצלאל כרמי: בתים יבילים במצב הזה?

סוזן ויל: אנחנו מביאים בתים, אנחנו נדאג להוציא בית אחר, הם יקבלו בית.

סוזן ויל: הילדים האלה יקבלו בית, הם לא יהיו---

בצלאל כרמי: כולם יחזרו.

סוזן ויל: בתוך כמה שבועות אנחנו מחזירים את כולם.

סוזן ויל: זה לא לתקשורת, אנחנו מפנים את כל הילדים---

דני דנון: מה שאת אומרת פה זה לא רק לתקשורת, זה גם לפרוטוקול שעולה לאתר האינטרנט תוך שלוש שעות.

דני דנון: אז אם את לא רוצה להגיד לתקשורת, תגידי לנו בשקט.

סוזן ויל: אני לא אגיד עם שמות.

סוזן ויל: יש משפחה פה, שהוא אחד האנשים הגיבורים בכפר.

סוזן ויל: תשע שנים הוא מדריך בימין אורד.

דני דנון: יוצא אתיופיה?

סוזן ויל: לא. יש לנו עוד אחד שהוא יוצא אתיופיה.

סוזן ויל: יש גם שאגו, שהוא גיבור, אני אספר את הסיפור של שאגו, אבל קודם אנחנו פה.

סוזן ויל: תשע שנים הוא מדריך.

סוזן ויל: מה זה אומר להיות מדריך?

סוזן ויל: בלי שמות.

סוזן ויל: האיש הזה תשע שנים, זה אומר שהוא עובד כל היום סביב השעון כי אנחנו פה לילדים.

סוזן ויל: בתוך השרפה אנחנו מפנים את הילדים בכפר, פתאום הוא מסתכל עליי, אמרתי 'מה עם המשפחה?'

סוזן ויל: הוא אומר אוה!

סוזן ויל: הלכנו לבית, אני עם האוטו שלי, לקחנו את האישה, שלושה ילדים ורצנו איתם מהכפר.

סוזן ויל: היא באה לפה, אמרתי לה, 'אני כל כך מצטערת', כי היא רצתה לקחת עוד ציוד מהבית, ובמקום לחכות---

דני דנון: יש לי שאלה אלייך, סוזן, מה האנשים, המדריכים, לקחו כשהיו צריכים לברוח ולצאת תוך כמה דקות מהבית.

דני דנון: מה הם לקחו?

סוזן ויל: זו הבעיה.

דני דנון: תגידי לי מה כל אחד לקח, מה אסי לקח.

סוזן ויל: תשאל את שאגו.

דני דנון: אני לא יכול לשאול אותו, אני שואל אותך.

סוזן ויל: מה הם אומרים?

סוזן ויל: הם לא לקחו.

סוזן ויל: זה בדיוק זה, הם לא לקחו את התמונות שלהם, למה?

סוזן ויל: כי הם אמרו שקודם הילדים של הכפר והילדים האישיים שלהם, וזה מה שמטמטם.

סוזן ויל: היא, האישה שלו, רצתה לקחת, אבל אמרתי 'יאללה, אנחנו צריכים לצאת'.

סוזן ויל: וזה מה שאתם צריכים להבין, אלה האנשים.

סוזן ויל: כשזה קרה, שאגו אומר לי, שהוא בוגר של הכפר, 'תעזבי, אנחנו נהיה בסדר, מה עם הילדים'.

סוזן ויל: זה סוג האנשים.

קריאה: איך מגיב ילד בן 5 שהבית שהוא רגיל אליו, נשרף?

בצלאל כרמי: את רוצה על רגל אחת 4 שנים של פסיכולוגיה?

בצלאל כרמי: זה תהליך של אבלות, עוברים תהליך של אבל.

קריאה: אבל המשפטים הראשונים, איך הילדים מגיבים?

בצלאל כרמי: כל אחד זה אינדיבידואלי.

בצלאל כרמי: אי אפשר לתת תשובה ספציפית.

סוזן ויל: אני אתן לך את המשפחות שמוכנות להתראיין לתקשורת.

סוזן ויל: המשפחות שלחו להם את הכל לבית, ושאגו מקונן, שאגו הוא בוגר של כפר הנוער ימין אורד, הוא בחור אתיופי, הוא---

דני דנון: הוא עכשיו נמצא עם החבר'ה בנווה עמיאל.

סוזן ויל: הוא בוגר של הכפר, הוא עבר תהליך לא פשוט, הוא הלך לגבעתי, הוא היה לוחם בצבא, הוא רק רצה להתחתן בחדר האוכל של ימין אורד, התחתן עם גאולה, שהיא בעצמה אישה מדהימה, יש להם חמישה ילדים, אנשים צנועים.

סוזן ויל: איפה כל הכסף שלהם הלך?

סוזן ויל: לקנות ספרי קודש.

סוזן ויל: 200,000 שקל של ספרי קודש בבית שלהם, ואלה אנשים עם חמישה ילדים, אחד אחד, הילדים שלהם עם חינוך, עם ערכים, כשהוא היה רכז הדרכה בכפר.

סוזן ויל: איש פשוט מדהים.

סוזן ויל: וזה אחד הדברים שהילדים שלנו אומרים, הילדים שלנו, שהסתובבו.

סוזן ויל: שאלתם איך הם הגיבו, הם רואים אותם, הם מקבלים כוחות.

סוזן ויל: אחת הבנות פה, שהלך להם הבית, אמרה 'זה רק בית', והוא אומר 'נכון, נכון'.

סוזן ויל: וזו הקהילה שדיברנו עליה, הקהילה של משמעות, שאחד מחזק את השני, וזה דבר היפה של המקום הזה.

דני דנון: אני מאוד מוטרד מהילדים ללא הורים, כי אני חושב רק על זה, כאב לשלושה ילדים בעצמי.

דני דנון: הילדים שגרים פה, שעכשיו לקחו אותם למקום אחר, וביום שני לוקחים אותם לאולגה, ואחרי אולגה מביאים אותם לפה.

סוזן ויל: קודם כל, את הילדים הצעירים אנחנו לא לוקחים לאולגה.

דני דנון: איפה הם יהיו?

סוזן ויל: כנראה הם יהיו בניר עציון, עם המשפחות.

דני דנון: זה חשוב לי.

סוזן ויל: אתה צודק מאה אחוז, אבל צריך לדעת שהם עם המשפחות.

סוזן ויל: אותם אנשים שהם איתם כל היום, איתם.

סוזן ויל: זה המבנה שהוא לא איתם, אבל הם עם אותם אנשים שמסתכלים עליהם.

סוזן ויל: ואת זה צריך לזכור, כמה שקשה והוא לא רוצה להגיד שזה לא קשה, אבל האנשים שהם אוהבים---

בצלאל כרמי: בוא נגיד ככה, יש שתי קבוצות ללא הורים.

בצלאל כרמי: דני התכוון לילדים ללא הורים, אולי לאלה בלי הורים בכלל, שלא יודעים מי הם.

בצלאל כרמי: אז יש פה קבוצה של הורים, שתדע לך שבטלפון הם לוחצים, אלה שיושבים עכשיו בכל מדינה, שהביאו ילדי נעל"ה, ההורים האלה משגעים אותם בטלפונים, 'מה קורה עם הילד שלי?'

בצלאל כרמי: , 'מה קורה עם הילדה שלי?'

בצלאל כרמי: . אלה שלא נמצאים פה איתם, הם גם לחוצים, אולי חלק אפילו יבואו לקחת אותם חזרה.

סוזן ויל: אנחנו עשינו אתרים בפורטוגזית.

סוזן ויל: יש לנו צוות שעובד איתם כל הזמן, ברוסית ובאוקראינית.

סוזן ויל: הבוגרים כל הזמן מתקשרים למשפחות שלהם באוקראינה ובבלרוס, בגיאורגיה.

סוזן ויל: עכשיו כדאי לכם לפגוש---

אברהם מיכאלי: יש לכם ילדים מגיאורגיה?

אברהם מיכאלי: אני אדבר איתם בשפה שלהם ואני ארגיע אותם.

אברהם מיכאלי: (מפגש עם משפחה במקום).

דני דנון: אני מבין שאת בוגרת.

דני דנון: נעים מאוד.

דני דנון: אני דני דנון, יושב ראש ועדת עלייה וקליטה.

דני דנון: חבר הכנסת מיכאלי, חברת הכנסת שמטוב.

דני דנון: אנחנו בסיור של הוועדה.

דני דנון: ראינו את הבת שלך, שהיא עובדת קשה.

דוברת: כן, כי הרבה עפר נכנס פנימה לבית, אז מנסים עכשיו קצת...

דני דנון: פה זה הבית שלכם?

אברהם מיכאלי: הבית לגמרי לא ניזוק?

דוברת: לפני שבועיים היה לה יום הולדת.

סוזן ויל: זה האבא, מברזיל, גם בוגר שלנו.

דני דנון: איך אתם מדברים, ברוסית או בפורטוגזית?

דני דנון: כמה ילדים יש לכם?

דוברת: שתיים.

דוברת: היה לה יום הולדת, קנינו לה בית כזה גדול מכתר, הוא היה בחוץ במרפסת והוא פשוט---

דני דנון: חשוב לי הילדים, איך הסברתם לילדים, מי דיבר איתם?

דני דנון: שיראל, בואי.

דני דנון: בערב כשהיתה השרפה, מה עשיתם עם הילדים?

דוברת: קודם כל ראינו את השרפה כבר בצהריים, עשן ממש גדול, וכבר חשבנו, 'טוב, עוד חצי שעה יפנו אותנו', כי אנחנו רגילים פה לפינויים.

דני דנון: מה לקחתם מהבית?

דוברת: רק פיג'מות ותמונות.

דני דנון: שיראל, מה את לקחת?

שיראל: את הצעצועים שלי.

דני דנון: איזה צעצועים?

שיראל: בובה אחת מארצות הברית, נמו.

דני דנון: נמו זה חשוב.

דוברת: דובי, נכון?

דוברת: את זוכרת שלקחת דובי?

דובר: היא לקחה את כל המדפים שלה, את הספרים שלה.

דני דנון: שיראל, היית במקום כשהשרפה היתה?

דני דנון: היית בכפר?

שיראל: כן, פה.

דני דנון: איך היה כשנכנסת וראית את הספרייה ואת שאר המקומות שרופים?

שיראל: את הספרייה לא ראיתי.

דני דנון: מה ראית שרוף?

דוברת: ---וגם כאן, שזה הבית של הבנים.

דוברת: אני עובדת עם הבנות, בבית נועם, אבל אנחנו שני בתים, זה ממש אותה משפחה.

דוברת: אנחנו מכירים את כל הילדים, את כל הצוות, אנחנו כל הזמן יוצאים ביחד, זו ממש משפחה אחת, וכשראינו זה היה מזעזע.

דוברת: גם אלינור עכשיו, רק היום הבאנו אותם לראות, והיא אומרת 'בואי, בואי, את חייבת לראות את זה!

דוברת: את זה עוד לא ראית.

דוברת: את בית ביאנקה, את צריכה לראות!'

דוברת: .

בצלאל כרמי: אנחנו נבנה לבית ביאנקה בית יותר יפה, יותר חדש.

דוברת: אז אני אעבור לעבוד ב...

אברהם מיכאלי: תאמיני לי, זה הדבר הכי פחות מטריד שהבתים האלה ייבנו.

אברהם מיכאלי: ברוך ה' שהילדים כולם ניצלו והילדים בסדר.

אברהם מיכאלי: שיהיו רגועים בתקופה הזאת.

דוברת: עכשיו אנחנו רוצים לבדוק אם יש חשמל בבית נועם, כדי  כבר להביא את הבנות לשם.

דני דנון: זה הבית שאתם גרים בו?

דוברת: כן.

דני דנון: כמה זמן אתם גרים פה?

דוברת: פה בבית הזה שנתיים, ובימין אורד שמונה שנים.

דני דנון: ואיפה הכרתם?

דני דנון: אם אפשר להיכנס לעניינים האלה?

דוברת: הכרנו פה.

בצלאל כרמי: כן, הם בוגרי ימין אורד.

דובר: אני הגעתי לפה ב-88', פרויקט ברזיל, מסן פאולו.

דוברת: אני ב-92' מאוקראינה.

דוברת: הוא היה חייל באותו זמן.

דוברת: הוא היה נעל"ה א'.

דוברת: עבדתי הרבה שנים עם נעל"ה גם.

דוברת: אז הוא היה חייל, ואני הגעתי לכאן, וכך הכרנו.

סוזן ויל: תסבירי לנו על העבודה היומיומית שלך.

דני דנון: ברשותך, אני רוצה לשאול שאלה אחרת.

דני דנון: את שיראל אני רוצה, תשתפי אותנו במה הרגשת כשאמרו לך שצריך ללכת עכשיו ועוברים בגלל השרפה.

דני דנון: מה עבר לך בראש.

דני דנון: בת כמה את?

שיראל: 11.5, כיתה ו'.

דני דנון: מה חשבת באותם רגעים?

שיראל: נורא דאגתי לגבי הבית וכל הדברים שנמצאים בפנים.

שיראל: ואולי גם משהו יקרה לכפר, או שיקרה גם לבית הספר שלי, שנמצא בניר עציון.

דני דנון: והודיעו לכם כל הזמן מה קורה עם השרפה, אם היא מתקדמת, מה נשרף, מה לא נשרף?

שיראל: אמרו בחדשות, אבל לי אמרו שאסור לראות, כדי שזה לא יעשה לי סיוטים בלילה.

דני דנון: ואיפה ישנתם בזמן השרפה?

שיראל: בבית של סבא וסבתא שלי, בנווה שאנן בחיפה.

דני דנון: הסתכלת בטלוויזיה לראות מה קורה, או שהרחיקו אותך מהטלוויזיה?

שיראל: טיפה הסתכלתי.

בצלאל כרמי: עכשיו, בדיעבד, זה טוב או לא טוב שהרחיקו אותך מהטלוויזיה?

בצלאל כרמי: כשאת חושבת על זה היום, זה טוב או לא טוב?

שיראל: טוב.

בצלאל כרמי: זה טוב שהרחיקו אותך.

בצלאל כרמי: למדנו עכשיו משהו.

דני דנון: זאת חופשת חנוכה שאת לא תשכחי.

דני דנון: אני רוצה, אם אפשר, לבקש משיראל, לראות את החדר שלך ואת הבובה של נמו, ואנחנו נשאיר אותך להמשיך לעבודות, כי ראיתי שאת מנקה פה.

דוברת: את הבובה של נמו עכשיו הבאנו מחיפה.

דני דנון: הבאת אותה, זה חשוב מאוד.

דוברת: זה עכשיו בשקיות.

דני דנון: יפה מאוד.

דני דנון: אז לא נפריע לכם, שתהיה לכם המשך חופשה נעימה.

דני דנון: אתה עובד בכפר גם?

דובר: אני עובד במחשוב, מתקן ונותן תמיכה.

דני דנון: אנחנו פנינו עכשיו בפנייה לכל מיני ארגונים לתרום מחשבים חדשים.

אברהם מיכאלי: כמה מכשירים?

אברהם מיכאלי: עשית ספירת מלאי?

דובר: עדיין לא.

בצלאל כרמי: אל תגיד כמה, כי זה יהיה הלימיט.

בצלאל כרמי: בניר עציון דחו את הלימודים.

בצלאל כרמי: אני חושב, תבדקו את זה.

דוברת: אני דיברתי עם המנהלת והיא אמרה שהם מתכוונים להתחיל.

בצלאל כרמי: מחר?

בצלאל כרמי: עוד יותר טוב.

דוברת: בשביל זה באנו היום, כדי להכין את התיקים.

דני דנון: כן, עדיף לחזור לשגרה כמה שיותר מהר.

בצלאל כרמי: יותר טוב.

דוברת: שבת לא נעשה פה, כי הריחות כאן...

דני דנון: בתור ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, אני יכול להגיד לכם שהמשפחה שלכם זו דוגמה טובה לעלייה וקליטה, זה איפה שהכרתם ומה שאתם עושים היום, והבנות הנפלאות.

דני דנון: אז באמת שיהיה לכם בהצלחה ותודה רבה.

סוזן ויל: תגיד את זה להורים שלהם.

דני דנון: ההורים שלכם בארץ?

דוברת: שלי כן.

דובר: אמא שלי בארץ, אבא שלי בברזיל.

דני דנון: יפה, אז אתם משכתם אותם.

דני דנון: יפה מאוד.

דני דנון: תודה רבה.

נפתלי: שלום.

בצלאל כרמי: שלום, נפתלי.

אברהם מיכאלי: תגיד לנו מה היה פה, מבחינתך.

אברהם מיכאלי: אתה היית באותו יום פה בשטח?

נפתלי: זה בית.

אברהם מיכאלי: ממתי אתה פה?

נפתלי: הגעתי לכאן בגיל 14.

אברהם מיכאלי: אתה מהמבצע הראשון, השני, או שבאת אחר כך כמשפחה בודדת?

נפתלי: אני הגעתי לבד.

אברהם מיכאלי: באיזה שנה הגעת לפה?

נפתלי: הגעתי לכאן בספטמבר 84'.

אברהם מיכאלי: אז אתה כמעט מהמבצע.

אברהם מיכאלי: וישר הגעת הנה, ואיפה המשפחה?

אברהם מיכאלי: היתה איתך משפחה כשעלית לארץ?

נפתלי: לא. אני הייתי פה לבד עשר שנים.

אברהם מיכאלי: איפה המשפחה שלך, אז והיום?

נפתלי: אז היו באתיופיה.

אברהם מיכאלי: אני הייתי עכשיו בגונדר, חזרתי משם.

אברהם מיכאלי: בעזרת ה' אנחנו מעלים את כולם עכשיו.

אברהם מיכאלי: טיפין טיפין אולי, אבל בעזרת ה'...

אברהם מיכאלי: הייתי שם בדיוק לפני שמונה חודשים.

נפתלי: אני הייתי לפני שנה.

אברהם מיכאלי: הייתי עם הרב ולדמן, עם חבר הכנסת שלמה מולה, עם פרופ' אלדד.

נפתלי: אני הגעתי למרכז.

אברהם מיכאלי: לא הגעת למקום ששם מרוכזים.

נפתלי: לא, הגעתי לבית הספר.

אברהם מיכאלי: יש שם בית ספר יחסית חדש, יפה.

אברהם מיכאלי: ואיפה היום המשפחה נמצאת?

אברהם מיכאלי: בגונדר?

נפתלי: לא, המשפחה שלי פה.

נפתלי: ב-91' הם הגיעו.

דני דנון: (ספרדית), אבל הבנתי שאתם יודעים עברית.

דני דנון: אז אנחנו נדבר בעברית, למרות שאני יודע ספרדית, אבל אנחנו בישראל ואתם כבר פה הרבה שנים.

דני דנון: אם מישהו רוצה לדבר ולא מרגיש טוב בעברית, הוא יכול לדבר בספרדית.

דני דנון: לא בפורטוגזית.

דני דנון: אנחנו מאוד שמחים להיות פה.

דני דנון: קוראים לי דני דנון, אני יושב ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של הכנסת.

דני דנון: נמצאים איתי חבר הכנסת מיכאלי וחברת הכנסת שמטוב.

דני דנון: אנחנו ממפלגות שונות, אני מהליכוד, ש"ס, ישראל ביתנו, אבל בנושאים של ציונות ועלייה, אין פוליטיקה, אין שמאל ואין ימין, אנחנו כולם ביחד.

דני דנון: סיירנו היום הרבה זמן בכפר, ראינו כמעט את כל המקומות, וחשוב היה לנו מאוד וחיכינו לכם לשמוע קצת ממכם על מה שאתם מרגישים, על מה שאתם חושבים.

דני דנון: איך אתם מתכוננים לחזור לפה אחרי כל מה שהיה בשרפה, וגם מה שחסר לכם.

דני דנון: בדרך לפה דיברתי עם חבר טוב שלי, דר' נסים אלמוג, שאשתו מכירה חלק מכם ואמרה שחסר לכם דיסק און קי, כי יש לכם מבחנים, וביום של השרפה שמעתי שלחלק מכם נשרפו המתנות, כי אתם חוזרים לברזיל לחופשת הקיץ.

דני דנון: אנחנו פה מתכוננים לחורף, אתם נוסעים לקיץ.

דני דנון: אז רציתי לשמוע גם על הדברים האלה, מה קרה לכם, גם דברים קטנים, של המתנות, של המבחנים ודברים שמטרידים אתכם.

דני דנון: מאוד חשוב לנו לשמוע את זה ולשמוע את זה מכם, כמי שגרים פה.

דני דנון: אז מישהו רוצה להתחיל.

מתרגמת: (ספרדית).

זבולו: (ספרדית).

מתרגמת: בשרפה איבדנו את כל מה שיש לנו, אבל ימין אורד עוזרת לנו ויש לנו הכל עכשיו מחדש.

דני דנון: זבולו, מה איבדת?

דני דנון: מה הדברים שאין לך היום, שחסר לך?

זבולו: (ספרדית).

מתרגמת: היה לו מכתב מאמא שלו, כשהוא נכנס למטוס, ומשהו מאוד חשוב שיהיה חסר לו מאוד.

אברהם מיכאלי: איפה אמא היום?

מתרגמת: בברזיל.

אברהם מיכאלי: דיברת איתה בטלפון, הרגעת אותה שאתה בסדר?

זבולו: כן.

תלמיד: לא האמנתי שזה קרה.

תלמיד: כשראיתי הכל נשרף, התרגשתי כל כך.

דני דנון: אתה ראית את האש?

תלמיד: אבל כיום אני שמח, גם שהכל---

דני דנון: כשאמרו 'יש שרפה, צריך ללכת', מה לקחת?

תלמיד: תיק ושני בגדים.

תלמיד: בתיק שתי חולצות וזהו.

דני דנון: זה לא זה, זה חדש, מה שאתה לובש.

תלמיד: כן.

תלמיד: ימין אורד מאוד עוזרת לנו.

תלמיד: ברוך ה' לא קרה כלום איתנו ובגלל זה אני צריך להודות לה'.

אברהם מיכאלי: איפה היו הספרים, הדברים האישיים שלכם, בחדר?

תלמיד: הכל בחדר.

דני דנון: מה אתה מצטער שלא לקחת?

דני דנון: אם עכשיו היו נותנים לך חמש דקות ללכת ולקחת מהחדר.

תלמיד: את ספר התורה שלי, שקיבלתי בבר מצווה.

תלמידה: (ספרדית).

מתרגמת: למרות השרפה, האסון חיזק אותי לחזור לכאן, בגלל שראיתי שעוזרים לי מאוד.

מתרגמת: אני לא ציפיתי שייתנו לי כל כך הרבה דברים עכשיו.

דני דנון: מיכאל, אתה בעברית.

מיכאל: אני לא הייתי פה כל השבוע.

מיכאל: לפני שבוע הייתי בירושלים, כשהגעתי לפה ביום חמישי, לא נתנו לי לחזור לפה ולא לקחתי שום דבר.

מיכאל: כל הדברים שלי נשרפו, אבל ברוך ה' ימין אורד עזרו לי.

מיכאל: אנחנו בנווה עמיאל, קיבלתי הכל חדש.

דני דנון: כל הבגדים שאני רואה פה, הכל חדש?

קריאות: הכל חדש.

דני דנון: ואתם מרוצים מהדגמים ומהאופנה, או שככה ככה?

מתרגמת: כולם אלגנטיים היום, אתה לא רואה?

דני דנון: סליחה, עם כל הכבוד להנהלה, אני מבקש שתתרגמי ותשאלי אותם אם הם מרוצים מהדגמים של הבגדים.

מתרגמת: (ספרדית).

מתרגמת: דיברנו על זה שכולם אלגנטיים עכשיו.

אברהם מיכאלי: אני פעם הייתי בעליית הנוער גם, וכשלמדתי בפנימייה הם לא נתנו כאלה בגדים.

מתרגמת: (ספרדית).

תלמידה: (ספרדית).

מתרגמת: היא אומרת שהיא פה שמונה חודשים והיא איבדה את הכל בשרפה, אבל היא מרגישה טוב כי היא מרגישה שכולם ביחד ושמחזירים לה, ואנחנו נטפל.

מתרגמת: למשל היא לא היתה אמורה לחזור לברזיל, אבל ברוך ה' השגנו והיא חוזרת לברזיל לראות את ההורים שלה, לחודש, ואז היא חוזרת, וכשהיא תחזור, בעזרת ה' יהיה לנו כבר בית כדי לקבל אותה.

דני דנון: אני רוצה לשאול לגבי ההורים.

דני דנון: כשדיברתם עם ההורים שלכם בטלפון, איך הסברתם להם?

דני דנון: מה אמרתם להם, מה הם אמרו לכם?

דני דנון: איך היה הדיאלוג?

רפאל: (ספרדית).

מתרגמת: אבא שלי אמר, 'וואו, הבגדים שלך', והכל.

מתרגמת: אמא שלו אמרה, 'לא אכפת הבגדים, העיקר שאתה בסדר.

מתרגמת: עם הזמן תשיג את הכל ואפילו יותר טוב'.

דני דנון: למי היו בעיות עם ההורים?

אקווה: אמא שלי אמרה שרצתה שאני אחזור לבית, ולא אהבתי (ספרדית).

מתרגמת: אמא שלו כעסה קצת שפה היתה שרפה.

מתרגמת: היא אמרה שתשלח מטוס להחזיר אותו הביתה, בגלל שכבר כמה שנים היא רוצה שהוא יחזור הביתה, אבל הוא מתעקש להישאר.

מתרגמת: עכשיו היא אמרה 'זהו, די, עכשיו אתה חוזר', אז הוא אמר 'לא, אני לא חוזר'.

מתרגמת: זה היה הוויכוח שלהם.

דני דנון: יפה מאוד.

דני דנון: כולם מתכוונים לעלות לארץ?

מתרגמת: יש ויש.

דני דנון: אפשר לשאול מי מתכוון לעלות?

בצלאל כרמי: קשה להחליט עכשיו.

מתרגמת: יש כאלה שכבר החליטו.

מתרגמת: למשל יש את עמנואלי, שכבר נשארת בארץ.

מתרגמת: שי כבר עלה ארצה ושרה גם נמצאת פה בארץ, ובעזרת ה' עוד כמה.

מתרגמת: והוא כבר במכינה קדם צבאית, בעזרת ה', זה החלום שלו.

מתרגמת: מה החלום שלך?

מתרגמת: תגיד, יש לך חלום.

תלמיד: להתגייס לצנחנים.

דני דנון: אתה כבר עם חולצה אדומה, חצי עשית.

דני דנון: יש עוד משהו שאתם רוצים לבקש?

דני דנון: שחסר לכם עכשיו?

מתרגמת: שימין אורד תיבנה מחדש מהר.

בצלאל כרמי: זה ימין אורד, הם דואגים לכלל ולא לפרט.

מתרגמת: אלה צדיקים.

דני דנון: הקולות שאתם שומעים זה של הבנייה.

דני דנון: והבנתי שהיתה בעיה עם דיסק און קי וגם בזה ביקשנו לטפל.

מתרגמת: (ספרדית).

דני דנון: מתי הם טסים לחופשת קיץ?

מתרגמת: ביום רביעי הבא, בעזרת ה'.

מתרגמת: זה אמור להיות לחודש, אבל תלוי מתי יהיה להם מקום לחזור.

אברהם מיכאלי: אני רוצה להגיד לכם כמה מלים כעולה חדש ישן, אבל עולה חדש.

אברהם מיכאלי: המדינה שלנו רובה הם עולים חדשים, כל אחד הגיע בזמן אחר.

אברהם מיכאלי: דני, אתה נולדת בארץ?

דני דנון: כן.

אברהם מיכאלי: דני נולד בארץ, אבל אני וליה הגענו מרוסיה.

אברהם מיכאלי: אני באתי ממש ילד, אפילו יותר קטן מכם, אני הייתי בר מצווה כשהגעתי לישראל, וכל המסלול שלי עשיתי בישראל.

אברהם מיכאלי: הייתי בצבא, הייתי קצין בצבא, ואחרי זה הייתי באוניברסיטה, אני עורך דין במקצוע שלי, לפני שבאתי לכנסת.

אברהם מיכאלי: לכן תחשבו שפה בארץ אפילו עולים חדשים יכולים להגיע לשיא, הנה הגענו לכנסת.

אברהם מיכאלי: גם ליה הגיעה, בגיל טיפה יותר מבוגר---

ליה שמטוב: בגיל 22.

אברהם מיכאלי: אבל כל אחד יכול לחשוב על עצמו ועל עצמה שפה זה הבית שלנו.

אברהם מיכאלי: סאן פאולו טוב, בניו יורק טוב ובמוסקבה היום גם טוב, אבל בסוף שאתם תחשבו, כמה שקשה היום פה, בסוף כולם בעזרת ה' את הקריירה שלהם צריכים לבנות פה בישראל.

אברהם מיכאלי: לכן אני שמח לראות אתכם, כי אתם בגיל המעבר, בין הילדות לבגרות, לכן תחזקו את ההורים שלכם.

אברהם מיכאלי: כמה שקשה להם שאתם נפרדים מהם, להורים קשה לשמוע שהבית שלכם נשרף, 'תחזרו מהר הביתה', אני מכיר את זה, אבל תשכנעו אותם שיש לכם פה, ברוך ה', משפחה תומכת.

אברהם מיכאלי: כולנו לא באנו בשביל להצטלם וללכת, אנחנו בעזרת ה' נבוא לפה עוד פעם, לראות איך אתם מסתדרים.

אברהם מיכאלי: חבר הכנסת דנון אמר, אם אתם צריכים דברים מסוימים ספציפיים, לדאוג מיד, דרך המנהלים שלכם תעבירו לנו, ובעזרת ה' יהיה לכם את זה מיידית.

ליה שמטוב: כמה מכם הרימו יד שכבר עלו לארץ.

ליה שמטוב: אז אני מקווה מאוד שכולם יהיו עולים חדשים, ועכשיו, כשאתם חוזרים הביתה לחופש, תביאו את ההורים שלכם ובאמת אין כמו ישראל, ישראל היא הבית.

ליה שמטוב: ישראל ביתנו, כמו שאומרים.

דני דנון: על זה לא נגיב.

דני דנון: אנחנו רוצים לשחרר אתכם.

דני דנון: אנחנו יודעים שיש לכם יום כיף ואנחנו רוצים שתחזרו לכיף.

דני דנון: מאיפה שאתם באים, זה מקום יפה, אני הייתי בברזיל הרבה פעמים, אבל אין מקום יותר יפה מישראל ואין מקום יותר יפה מהכרמל, והמקום שאתם נמצאים בו הוא מקום מהמם, וגם הערבות ההדדית, שאתם רואים אותנו ואת עם ישראל, שחשבו כולם על מה שקורה פה ועוזר ומסייע, רק במדינת ישראל תמצאו את הנושא של כל ישראל ערבים זה לזה.

דני דנון: אני רוצה באמת להודות לכם ולומר לכם, אנחנו משפחה אחת, אנחנו מאוד שמחים שאתם מברזיל וממקומות שליד האמזונס שמגיעים לפה, לישראל, זו ציונות אמיתית.

דני דנון: ואתם יכולים להרגיש גאווה במה שאתם עושים.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: (כפר הנוער נווה עמיאל).

דני דנון: צהריים טובים.

דני דנון: לי קוראים דני דנון, אני חבר כנסת, יושב ראש ועדת עלייה וקליטה.

דני דנון: נמצא איתי חבר הכנסת מיכאלי, ואנחנו סיירנו היום בימין אורד והיה חשוב לנו, אחרי שראינו את כל התמונות הלא קלות ואת הבתים שנשרפו, לשמוע קצת מכם על החוויה שלכם, של השרפה, על החוויה שלכם היום.

דני דנון: אני מבין שהבגדים שלכם חדשים.

דני דנון: אבל רציתי לשמוע מכם קצת על הרגשות שלכם, על מה שקרה, מה שקורה היום איתכם.

דני דנון: שיחה לא רשמית.

דני דנון: מישהו רוצה להתחיל, או שאני אתחיל?

דני דנון: אני אתחיל.

דני דנון: איתך.

דני דנון: אם היו לך חמש דקות לארוז עכשיו ולקחת משהו מהכפר, מה היית לוקח?

דני דנון: הבגדים שלך נשרפו?

תלמיד: לא.

דני דנון: למישהו פה נשרפו בגדים או נשרפו דברים?

סרגיי: כן.

דני דנון: מה נשרף לך, סרגיי?

סרגיי: הכל, בגדים וכל הדברים.

דני דנון: הכל חדש עליך, מה שאני רואה.

סרגיי: לא, אלה הבגדים שהיו עליי.

דני דנון: גם הנעליים?

דני דנון: הכל היה עליך?

דני דנון: לא קיבלת בגדים חדשים?

סרגיי: עדיין לא קיבלתי.

דני דנון: בוא תספר לי, מה היית לוקח אם היית עכשיו חוזר לימין אורד.

דני דנון: אם היתה לך שעה לארוז, מה היית לוקח?

סרגיי: הכל.

דני דנון: מה חסר לך היום?

סרגיי: הכל.

סרגיי: אין לי כלום.

דני דנון: מה היה לך בחדר?

סרגיי: דברים חשובים.

דני דנון: מה עוד?

דני דנון: דיסקים, מוסיקה?

סרגיי: כן.

דני דנון: היום מה חסר לך?

סרגיי: גם בגדים, גם דברים חסרים שהיו לי כמו---

דני דנון: כמה שנים את בארץ?

סרגיי: חמש.

דני דנון: אם אני אומר שכל מה שאתה צריך תקבל, מה היית מבקש?

סרגיי: לא יודע.

דני דנון: עוד מישהו שנשרפו לו הדברים?

דני דנון: סוניה, מה את היית לוקחת?

סוניה: אבל לא נשרף לי הכל.

סוניה: נשרף לי חלק.

דני דנון: את חזרת לכפר לראות?

סוניה: כן, שלשום.

דני דנון: חלק מהדברים שלך נשרפו וחלק לא?

סוניה: כן, כי גרתי בבית בוגרים וחלק מהדברים...

סוניה: אבל לא היו לי שם הרבה דברים.

דני דנון: מה היה לך, איזה דברים?

סוניה: תיק, בגדים, ספרים.

דני דנון: והסבירו לכם כשחזרתם מה קורה, לאן אתם הולכים?

סוניה: כן.

דני דנון: עכשיו אתם יודעים מה קורה איתכם?

סוניה: כן.

דני דנון: מתי אתם חוזרים לימין אורד?

סוניה: אמרו שעוד שבועיים.

סוניה: מי יודע מה יהיה.

דני דנון: עוד שבועיים תחזרו לימין אורד.

דני דנון: אני רוצה לבקש מהחבר'ה הצעירים שהגיעו, שחקני הפינג פונג, איך קוראים לך?

בוריס: בוריס.

דני דנון: בן כמה אתה?

בוריס: בן 12.

דני דנון: בוריס, לגבי השרפה, מה ההתרשמות לך ממה שקרה, מה שקורה?

בוריס: הבית היה כבר ישן, אז---

אברהם מיכאלי: אז טוב שנשרף, אתה אומר.

דני דנון: היינו שם לפני כמה שעות.

דני דנון: היית שם בבית שנשרף?

בוריס: כן.

דני דנון: וכשנכנסת פנימה, מה הרגשת?

דני דנון: חוץ מהריח, שלא היה כל כך טוב, מה הרגשת?

בוריס: כלום.

דני דנון: מבחינת החדר שלך שנשרף, יש דברים שהיית רוצה לקחת משם לו היית יכול?

בוריס: כן.

בוריס: את התמונות שלי.

דני דנון: תמונות שלך.

דני דנון: היה לך אלבום?

דני דנון: התמונות היו מסודרות באלבום?

דני דנון: איזה תמונות?

דני דנון: מה היה בתמונות?

בוריס: כל מיני.

דני דנון: ספר, אנחנו רוצים לדעת.

דני דנון: זה בטיולים, בחגים, בפורים?

בוריס: כן, כל מה שאמרת.

דני דנון: ועכשיו, בוריס, חסר לך משהו?

בוריס: לא.

דני דנון: שום דבר.

דני דנון: קיבלתם בגדים חדשים?

אברהם מיכאלי: מה עם ספרים, מה עם מחברות?

אברהם מיכאלי: מה עם כל הדברים שלך?

בוריס: זה יחזור.

בצלאל כרמי: זה הוא שמח שנשרף.

אברהם מיכאלי: יש לך משהו שניצל מזה?

בוריס: לא, הכל נשרף.

דני דנון: שיעורים הכנתם?

דני דנון: או שאתם יכולים להגיד למורה שלא הכנתם שיעורים כי---

בצלאל כרמי: חופש.

דני דנון: אבל אם היתה עבודה לחנוכה, אפשר להגיד למורה ש'נשרפו לי המחברות'.

דני דנון: פעם היו אומרים את זה בתור תירוץ, הפעם אתם יכולים להגיד את זה באמת.

בוריס: לא נתנו לנו שיעורי בית.

דני דנון: איך קוראים לך?

מקס: מקס.

דני דנון: אתה גם גר עם בוריס?

מקס: כן, בחדר.

דני דנון: מה אתה היית לוקח אם היית מספיק?

מקס: את כל הארון.

דני דנון: מה היה שם?

מקס: בגדים.

דני דנון: מה הרגשת כשנכנסת לבית שנשרף?

דני דנון: דיברו איתכם לפני שחזרתם לימין אורד, הסבירו לכם מה אתם הולכים לראות?

מקס: כן, שהבית שרוף.

דני דנון: ספר לי קצת על הערב שזה קרה, כשהגעתם לפה, מה היה כשזה קרה?

דני דנון: כשהתחילה השרפה, מה אתה זוכר מאותו ערב?

מקס: שהגענו לכאן ושמנו...

מקס: ואחרי זה בחדר אוכל...

דני דנון: ומחדר האוכל עליתם על האוטובוס שהגיע לפה?

מקס: כן.

דני דנון: ועוד לא הספקתם לעבור בחדרים.

מקס: הספקנו.

דני דנון: ומה לקחת?

דני דנון: הספקת לקחת כמה דברים מהחדר?

דני דנון: כמה זמן היה לך לארוז?

מקס: עשרים דקות.

דני דנון: עוד חוויות?

אברהם מיכאלי: איזה דברים חסרים לכם כאן עכשיו, כשאתם לא נמצאים בבית הספר הרגיל שלכם?

אברהם מיכאלי: שאתם זקוקים להם בימים האלה?

אברהם מיכאלי: אם חסר לכם משהו בימים האלה, כשעוד לא חזרתם לשם.

אברהם מיכאלי: מה חסר לכם?

אברהם מיכאלי: אם חסר לכם בכלל.

תלמיד: חסר את הבית שאתה רגיל אליו.

אברהם מיכאלי: חלק מכם גרו בבית נועם?

אברהם מיכאלי: היינו שם, בית נועם במצב טוב.

תלמידה: אני איתה בחדר.

דני דנון: כמה אתם בכל חדר?

קריאות: שתיים.

דני דנון: ופה, מי נפגע החדר שלו?

דני דנון: שירים את היד.

דני דנון: אתם באותו חדר, ואתה, עם מי בחדר?

תלמיד: איתו, עם וובה.

דני דנון: אז גם החדר שלך נפגע.

תלמיד: כן.

דני דנון: אתה בשקט, שלא נדע.

דני דנון: בוא תספר לנו קצת מה אתה היית לוקח.

וובה: בגדים הייתי לוקח.

דני דנון: הספקת לעבור בחדר, לקחת כמה דברים או לא?

וובה: לא.

דני דנון: תמונות גם היית לוקח?

וובה: לא לקחתי כלום.

דני דנון: היית רוצה לקחת?

וובה: בטח.

דני דנון: ומה חסר לך פה?

דני דנון: בנווה עמיאל?

וובה: לא חסר לי.

דני דנון: אתם חוזרים בשבוע הבא לימין אורד.

דני דנון: ללימודים.

וובה: הוא לא רוצה לדבר, הוא מתבייש.

דני דנון: גם אתה לא כל כך מדבר הרבה, אז אתה לא יכול להגיד עליו.

תלמיד: יש לי שאלה, לאן אנחנו עוברים במוצאי שבת?

דני דנון: במוצאי שבת?

דני דנון: אני לא יכול לענות לכם, לצערי, לאן אתם עוברים, אבל הכוונה היא כמה שיותר מהר להחזיר אתכם ואת כל הילדים של ימין אורד לימין אורד.

דני דנון: חלק לא יחזרו לבית עצמו, עד שהוא ישופץ וישוקם, אבל הלימודים יהיו שם ולאחר הלימודים, עדיין לא יודעים לאן אתם הולכים.

דני דנון: אני יודע שזו הרגשה לא קלה שאתם לא יודעים איפה תהיו בעוד מספר ימים, אבל הצוות נמצא איתכם והחברים נמצאים איתכם ו---

בצלאל כרמי: אנחנו נהיה רוב היום בימין אורד---

חוה זריבי: הילדים האלה לא לומדים בימין אורד.

בצלאל כרמי: אני יודע, לכן אני לא יכול להתייחס לגביהם, אבל אתם תהיו קרובים לבית הספר שלכם.

בצלאל כרמי: אתם לומדים בניר עציון.

בצלאל כרמי: מי לומד בניר עציון?

בצלאל כרמי: יופי.

דני דנון: איפה השאר לומדים?

קריאות: גבעת חיים.

קריאות: בחיפה, בנווה שאנן.

דני דנון: את אמרת שחסר לך הבית שלך.

דני דנון: מה חסר לך?

דני דנון: תסבירי לי יותר.

תלמידה: הבית, פשוט להיות במקום שהייתי שם הרבה זמן.

תלמידה: אני שלוש שנים פה ורק הייתי ב---

אברהם מיכאלי: ביקרת אתמול או שלשום בבית נועם?

אברהם מיכאלי: המצב טוב שם, לא רע, נכון?

תלמידה: אבל עדיין יש...

תלמידה: נשרף, גם נשרפו הרבה עצים.

אברהם מיכאלי: כן, זה מאוד כואב.

אברהם מיכאלי: ראינו את זה וזה מאוד כואב, אני מקווה שהכל ישתקם במשך הזמן.

דני דנון: רצית לומר משהו, עם הרולר בליידס?

דני דנון: בת כמה את?

תלמידה: 9.

דני דנון: וכמה שנים את בימין אורד?

תלמידה: שלוש שנים.

דני דנון: ומה את רוצה לספר לנו?

דני דנון: את הסקטים הבאת איתך?

בצלאל כרמי: היא קיבלה אותם.

דני דנון: פה?

בצלאל כרמי: כן.

דני דנון: מהתרומות.

דני דנון: היום במדינת ישראל הרבה מאוד אנשים שמעו על ימין אורד ויש רצון לבוא והיינו בכפר עכשיו וראינו אנשים שבאו להתנדב, לצבוע ולתקן, גם בוגרים של הכפר וגם אזרחים אחרים, ואני מאמין שזה עניין של תקופה קצרה מאוד עד שהכפר יהיה במצב יותר טוב מאשר הוא היה לפני זה.

דני דנון: בגלל ההתגייסות וההירתמות של הציבור בישראל, גם המשרדים השונים וגם הציבור, אתם תראו, היה לכם טוב גם לפני זה, שיהיה יותר טוב מבחינת הציוד והתשתיות.

דני דנון: מה עוד אתם רוצים לספר לנו?

דני דנון: אני לא רוצה להרגיש כמו מורה.

אברהם מיכאלי: חברים שלכם מבתי הספר היו איתכם בקשר?

תלמידה: כן.

אברהם מיכאלי: פגשת אותם?

תלמידה: הם רצו שאני אבוא אליהם, אחרי שזה קרה.

תלמידה: עדיין אני לא רוצה לנסוע, לא רוצה לעזוב את החברים שלי.

דני דנון: ביום ראשון את חוזרת לבית ספר, מה תעשי עם המחברות והספרים?

תלמידה: אצלי יש הכל.

דני דנון: את בבית נועם, הכל נמצא, נכון.

אברהם מיכאלי: למי חסר ספרים ללימודים?

אברהם מיכאלי: מישהו דאג לכם כבר להשלמה?

חוה זריבי: בבתי הספר הבטיחו שידאגו להם.

בצלאל כרמי: יש להם כלל בכלל שבספרים הם לא דואגים.

דני דנון: אם הייתם צריכים לבקש משהו עכשיו, מה הייתם מבקשים?

דני דנון: משהו שחסר לכם, משהו שהייתם רוצים לעשות.

דני דנון: יש בדיחה שמישהו הלך לכותל המערבי, הוא ראה מישהו שבוכה מאוד, הוא אמר לו 'למה אתה בוכה?'

דני דנון: הוא אומר לו 'אני בוכה, כי אני כבר רוצה לזכות במפעל הפיס, המון שנים אני בא כל יום להתפלל אליהם ואני לא זוכה במפעל הפיס', ואז הוא אומר לו 'מתי שלחת?

דני דנון: אני אתפלל גם', הוא אומר לו 'לא שלחתי, אבל אני רוצה לזכות'.

דני דנון: אז צריך לבקש, בשביל משהו.

דני דנון: ראיתי שאמרת משהו בשקט.

דני דנון: את רוצה להגיד לנו בקול?

דני דנון: לא.

אברהם מיכאלי: מה אתם עושים בערב כשאתם באים לימין אורד?

אברהם מיכאלי: לפני השריפה.

אברהם מיכאלי: איך אתם מעבירים את הערב?

תלמידה: מטיילים בחוץ.

אברהם מיכאלי: יש לכם מן מועדון כזה שאתם נפגשים שם ומעבירים שם ערב?

אברהם מיכאלי: אולי זה גם חסר שם, חלק נשרף.

תלמידה: כל השיחות היו אצלנו בסלון.

בצלאל כרמי: זה סגנון אחר.

דני דנון: אני רוצה לשאול את אסמעיל, איך החוויה שלך מהשרפה היתה?

אסמעיל: החדר שלי לא נשרף.

אסמעיל: אני לקחתי את הבגדים שלי ומה שצריך.

דני דנון: אתה הגעת מדרפור?

אסמעיל: כן.

דני דנון: מתי?

אסמעיל: ב-2009.

דני דנון: תספר לי בקצרה איך הגעת לארץ.

אסמעיל: הגעתי ל...

דני דנון: והיית ב'סהרונים' או בגבעון?

אסמעיל: כן, כן.

דני דנון: ומ'סהרונים' הגעת לימין אורד?

אסמעיל: כן, לתל אביב ומתל אביב ל...

דני דנון: וכמה זמן אתה בימין אורד?

אסמעיל: שמונה חודשים

דני דנון: אז אתה בין החדשים.

דני דנון: ואיך אתה מרגיש שם?

אסמעיל: טוב.

דני דנון: באיזה כיתה אתה?

אסמעיל: ט'.

דני דנון: ומבחינת השרפה, אתה התרגשת שזה קרה?

אסמעיל: כן.

אסמעיל: ביום חמישי הייתי בתל אביב, חזרתי בערב בשבע וחצי.

אסמעיל: חזרתי לתל אביב ואתמול חזרתי לפה.

דני דנון: חזרת לימין אורד או שהתקשרת ואמרו לך לבוא לפה?

אסמעיל: לא התקשרתי, אני...

דני דנון: כבר חזרת לראות את הכפר?

אסמעיל: ראיתי בטלוויזיה, לא ראיתי ב...

דני דנון: עוד לא היית.

אסמעיל: כן.

דני דנון: ואתה מחכה לחזור ולראות מה קורה שם?

אסמעיל: כן.

אסמעיל: גם לא לקחתי את הבגדים שלי.

דני דנון: ואתה בקשר עם המשפחה שלך בדרפור?

אסמעיל: חלק כן, עכשיו נמצא במדינת צ'אי.

דני דנון: ואתה מדבר איתם?

אסמעיל: כן, בפעם בחודש.

דני דנון: מאז השרפה הצלחת לדבר איתם?

אסמעיל: לא דיברתי איתם.

דני דנון: הם לא יודעים?

אסמעיל: הם לא יודעים, אולי רואים, שמעו בטח איכשהו.

דני דנון: ואתה רוצה לדבר איתם, לספר להם על מה שקרה?

דני דנון: איך אתה יוצר את הקשר איתם?

דני דנון: יש לך טלפון?

אסמעיל: ...

דני דנון: שלהם שם.

אסמעיל: כן.

דני דנון: ולמה אתה לא מתקשר?

דני דנון: למה לא התקשרת אליהם לדבר איתם?

אסמעיל: לא מצאתי כרטיס להתקשר אליהם.

דני דנון: אנחנו נדאג שתתקשר אליהם היום, בסדר?

דני דנון: תוכל לדבר איתם ולספר להם קצת מה קורה וכל מה שקרה.

בצלאל כרמי: מתי חזרת מתל אביב?

חוה זריבי: אתמול בלילה.

בצלאל כרמי: ייתנו לך לדבר היום.

בצלאל כרמי: מאה אחוז, מגיע לך לדבר.

דני דנון: זו יכולה להיות שיחה על חשבון הכנסת גם.

חוה זריבי: אנחנו גם התקשרנו לסבתות של הילדים פה, שראו את זה, והודענו להם שהילדים בסדר.

דני דנון: והילדים דיברו עם המשפחה שלהם?

חוה זריבי: עוד לא.

חוה זריבי: כשנגיע למקום קבוע יותר, נוכל להתקשר.

דני דנון: אני מבקש להעמיד מכשיר פלאפון, שיעשו טלפונים לסבתות, לקרובי המשפחה, לדבר.

חוה זריבי: אבל אנחנו הודענו לסבתות שהכל בסדר.

דני דנון: אני רוצה לשאול לגבי הקשר של הילדים עם הסבתות והמשפחה.

דני דנון: כל כמה זמן אתם מדברים איתם?

תלמידים: כל שבוע.

תלמידה: אני נסעתי אליה.

דני דנון: מתי?

תלמידה: לקרית אתא.

חוה זריבי: סבתא רבא.

דני דנון: בת כמה סבתא רבא שלך?

תלמידה: 70.

דני דנון: עוד משהו שאתם רוצים לשאול?

אברהם מיכאלי: אתם מדברים עברית מאוד יפה.

אברהם מיכאלי: כמה שנים אתם בארץ?

אברהם מיכאלי: אתם כבר עולים ותיקים.

דני דנון: אני רק רוצה לבקש, חוה, ברגע שיהיה מידע, לשתף את הילדים באופן מיידי, לאן הם מיושמים ואני מבין שהכוונה היא שיהיו באזור, כמה שיותר מהר.

חוה זריבי: אני מחכה למידע הזה.

חוה זריבי: אני צריכה ליצור קשר עם כל ההסעות וכל מסגרות החינוך, כדי לשמוע מאיפה לקחת אותם ביום ראשון.

דני דנון: אז שתי בקשות.

דני דנון: קודם כל, אנחנו עוד פה, אם מישהו רוצה לבקש משהו לא לפני כולם או לא ליד כולם, הוא יכול לפנות אליי או לשאר האנשים שפה, ולבקש.

דני דנון: ויש פה מישהו שאנחנו רוצים לשחק משחק פינג פונג קצר.

דני דנון: איך קוראים לך?

תלמיד: יבגני.

בצלאל כרמי: גיזה, הוא ינצח אותך, הוא חבר כנסת.

דני דנון: אתה לא אמרת, יבגני, מה חסר לך.

יבגני: לא חסר לי כלום.

דני דנון: יש גם פינג פונג בימין אורד?

יבגני: כן.

דני דנון: אני רוצה באמת לומר לכם שאתם בצורה שלכם גם גיבורים.

דני דנון: בלי שהתכוונתם לכך, אבל כל מה שקרה, שהתניידתם, וכל מדינת ישראל עקבה אחרי כל תושבי הכרמל ואתם תושבי הכרמל היום ואנחנו שמחים מאוד שאתם משתלבים ונהנים ולומדים עברית.

דני דנון: ושוב, אם מישהו רוצה לבקש משהו, אז אנחנו עוד פה.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: חוה, את רוצה לומר משהו אלינו?

בצלאל כרמי: חוה המסורה.

חוה זריבי: אנחנו מקווים לחזור לשגרה מהר ככל האפשר.

אברהם מיכאלי: כל הקבוצה של הפרויקט נמצאים פה עכשיו?

חוה זריבי: לא, חסרה ילדה אחת שהיה לה קשה להתמודד עם השרפה, כי היא עברה טראומה לפני כן  והיא אצל משפחה מארחת, אבל היא תגיע לכאן במוצאי שבת.

חוה זריבי: בשבת אנחנו עדיין פה.

אברהם מיכאלי: מבחינת חזרה, כל הקבוצה אמורה לחזור לימין אורד?

בצלאל כרמי: זה מורכב פה.

בצלאל כרמי: לא נפרט את זה עכשיו.

בצלאל כרמי: זה מורכב מאוד.

חוה זריבי: כן, אנחנו עוד לא יודעים.

אברהם מיכאלי: בסדר גמור.