ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 337, 2010-12-27 11:30

אלכס מילר: בוקר טוב לכולם, אנחנו פותחים את ישיבת ועדת החינוך, אנחנו ממשיכים בסדר היום.

אלכס מילר: הנושא – אמנות וקשרי תרבות בינלאומיים.

אלכס מילר: אני פניתי למשרד החוץ עם בקשה לבוא ולפרוש בפני ועדת החינוך, התרבות והספורט, את הנושא הספציפי הזה, מכמה סיבות.

אלכס מילר: קודם כל, העניין שקיים העולם הזה, של האמנות וקשרי תרבות בינלאומיים, והעניין הזה נמצא במשרד החוץ.

אלכס מילר: למשרד התרבות אין שום קשר לתחום הזה, לפחות בצורה ישירה ואני חושב שגם הציבור צריך לדעת מה זה העניין הזה, איפה בעצם אנחנו עומדים היום, בכל אותם מפגשים בילטראליים או מסוג של פגישות עם חברי פרלמנט ממדינות שונות שאנחנו מקיימים כחברי כנסת במסגרת אגודות ידידות, תמיד עולה הנושא של הסכמי התרבות וחשוב לדעת מבחינתנו איך אנחנו, כחברי הכנסת, יכולים לתרום לשיתופי פעולה במישורים הללו ואיפה ניתן לסייע, איפה ניתן לעזור, איך הגופים שלנו יכולים להיות מעורבים בפעילות שהיא פעילות, מצד אחד, מחזקת את החשיפה לתרבות ולאמנות של ישראל במדינות שונות בעולם, מצד שני, האפשרות של הפיכת כמובן אותם הגופים שנמצאים מטעמנו בחו"ל, כחלק מקידום הפעילות האמנותית והתרבותית של מדינת ישראל וגם אם אנחנו מקבלים תמונה כללית, אז ניתן לעשות גם שיתופי פעולה שיכול להיות כי בעבר לא עלו והיום מעלים אותם בצורה שוטפת.

אלכס מילר: אני רק יכול לתת דוגמה אחת, לא הרבה מכירים אבל כאשר מקיימים אולימפיאדות שונות, יש גם אולימפיאדת תרבות ואני לא יודע עד כמה ישראל היתה שותפה לנושא הזה, אבל כיושב-ראש ועדת החינוך והספורט והתרבות, במסגרת של השיח שלי עם הוועד האולימפי, הנושא הזה תמיד עולה ואני חושב שיש לנו הזדמנות, אמנם לא באולימפיאדה הקרובה שתהיה בלונדון, אלא אולימפיאדת החורף שתהיה בסושין, לקחת פעילות בהיבט הזה.

אלכס מילר: אני גם נפגשתי בסוף השבוע עם השליח המיוחד של נשיא רוסיה, העלינו גם את הנושא הזה.

אלכס מילר: מבחינתם, הדבר מבורך שניתן לבדוק אותו ומבחינתנו מה שכרוך זה מי יכול לייצג אותנו לפי אותם קריטריונים שנקבעים באותה אולימפיאדה, כמדינת ישראל באולימפיאדת תרבות.

אלכס מילר: אני חושב שזה דבר טוב, זה דבר שיכול גם לקדם את עולם התרבות שלנו וצריך לקחת בחשבון את כל אותם מישורים.

אלכס מילר: גם העלינו את הנושא של מלגות, שניתנות לסטודנטים במסגרת הלימודים במדינות שונות, שיש איזה שהוא קשר בתקשורת בין אותם אלו שמקדמים את זה כאן בישראל ואני חושב שהדברים הקטנים האלו, יש צורך בתיקונם, אם קיימת הבעיתיות של הקשר בין הגופים שבעצם מציגים את זה לבין הגופים שלנו, ושיתופי פעולה בהיבטים של אקדמיה, תרבות וכמובן ספורט.

אלכס מילר: פניתי למשרד החוץ, אני מודה לך, מכובדי, סגן השר, על כך שהסכמת לבוא ולהציג בפנינו את הנושא ולפי ההצגה שלך, אנחנו נתקדם גם בדיון בוועדה.

אלכס מילר: בבקשה, אדוני, סגן שר החוץ, דני אילון, הבמה שלך.

דניאל אילון: תודה רבה.

דניאל אילון: אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת מילר, קודם כל, אני רוצה להגיד שאנחנו במשרד החוץ מאוד שמחנו על היוזמה של יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת מילר, גם כדי שנוכל באמת להציג את המצב כיום, במשרד החוץ, הפעילות התרבותית של משרד החוץ, גם כדי להעלות את זה על סדר היום הציבורי וגם באמת אני חושב לשתף במידע הזה כמה שיותר את הציבור בארץ וגם את האמנים.

דניאל אילון: הייתי אומר, ככלל, במשרד החוץ קיים אגף שנקרא אגף קשת"ום, זה קשרי תרבות ומדע, בעיקר, בעיקר הוא מתעסק בתרבות, פחות במדע, מכיוון שבמדע מסתבר שהקשרים הם קשרים שהם זורמים כמעט מאליהם, באופן אוטומאטי כמעט על פיילוט, ואנחנו מתרכזים בעיקר בקשרי התרבות.

דניאל אילון: ראש האגף היום הוא השגריר אלון בר, שנמצא כרגע כאן, מיועד להיות שגרירנו הבא במדריד, אז ככה שאתם רואים שבראש האגף עומדים אנשים בכירים מאוד במשרד החוץ וזה מתוך החשיבות הרבה שאנחנו מייחסים.

דניאל אילון: למה משרד החוץ מייחס כל-כך חשיבות לנושא של תרבות ואמנות על כל גווניה?

דניאל אילון: אל"ף, מכיוון שיש לנו מה להציע.

דניאל אילון: אני חושב שישראל באמת התברכה בכך שיש לנו מגוון של תרבויות ואמנים, גם חדשניים, גם יצירתיים וגם באמנות קלאסית, שבאמת לא נופלים מהטובים ביותר שיש.

דניאל אילון: תיאטראות טובים, ואני אפילו זוכר איך ליוויתי מן הצד את תיאטרון הקאמרי, נמצא כאן נעם סמל המנכ"ל, שהביא את שייקספיר גם לוושינגטון, ואני זוכר, אז הייתי כשגריר וזה היה דבר שהוא ברכה בלתי רגילה, אנשים באמת דיברו על זה אחר-כך עוד חודשים, הביא את זה גם למוסקבה, זה באמת השגרירים הטובים ביותר שיש לישראל.

דניאל אילון: אז ככה שלישראל יש אינטרס חשוב מאוד להציג את ישראל כמדינה נורמאלית, כמדינה נאורה, דמוקרטית, מפותחת, כמדינה שהיא עם כלכלה חזקה ועם טכנולוגיה ועם יצירתיות, אבל זה לא מספיק.

דניאל אילון: מכיוון ששאר הרוח הוא באמת באמנות ובמה שבאמת מדבר לרגש ומה שבאמת מדבר להשראה, זה נושא האמנות על כל גווניה וכמו שאמרתי לישראל יש פה באמת, יש פה באמת קרקע גועשת של יצירתיות ושל רמה טובה.

דניאל אילון: מה משרד החוץ ומה הוא לא עושה?

דניאל אילון: אז כמו שאמרנו, יש לנו את האגף.

דניאל אילון: לאגף הזה יש תקציב שהיום עומד על כ- 11 מיליון שקלים.

נחמן שי: איזה אחוז זה מתקציב משרד החוץ?

דניאל אילון: זה אחוז, הייתי אומר, של אם אנחנו מדברים, תראה, פה צריך לסייג.

דניאל אילון: מכיוון שכשאתה מדבר על משרד החוץ היום, תקציב של בערך מיליארד 400 שקל, מתוך המיליארד 400 שקל, 80% זה משכורות ובניינים.

נחמן שי: תקציב פעולות-?

דניאל אילון: תקציב הפעולות, אז בוא נכיר שתקציב הפעולות הוא בערך, כמה?

דניאל אילון: 400?

דניאל אילון: אז הייתי אומר שכרגע הוא עומד על, אפשר לעשות חשבון מהיר.

אלכס מילר: אני מציע, שאלות הבהרה, תרשום, ניתן לך זכות דיבור.

אלכס מילר: דני לא הולך, הוא נשאר כאן וגם בסוף הישיבה הוא יוכל להתייחס לכל שאלה ושאלה.

אלכס מילר: אני לא רוצה לתקוע את העניין הזה באמצע.

דניאל אילון: בסדר, ותוך כדי זה גם נעשה את החישוב.

דניאל אילון: אין ספק, לשאלתו של, אם כבר שאל חבר הכנסת שי, אין ספק שזה לא מספיק.

דניאל אילון: אנחנו גם מקווים שהוא יגדל בשנה הבאה, אבל זה דבר שמבחינתנו הוא כמעט, הייתי אומר, יהלום שבכתר.

דניאל אילון: כמעט היהלום שבכתר, ומה עושה המשרד עם אותם 11 מיליון שקל?

דניאל אילון: קודם כל, הוא לא בנוי ולא ערוך להפקות.

דניאל אילון: מה שהוא כן עושה, זה מידע, קשרים ובעיקר חשיפה.

דניאל אילון: גם חשיפה של כל מה שקיים בארץ, וזה אנחנו עושים על-ידי זה שאנחנו מביאים משלחות לארץ, משלחות זה יכול להיות של מבקרי תיאטראות, זה יכול להיות אוצרי מוזיאונים, זה יכול להיות כתבים, כתבי תרבות וכו'.

דניאל אילון: זה דבר שמתקיים כאן על בסיס, גם להקות מחול, בוודאי.

דניאל אילון: אבל אני אומר – בעיקר אנחנו מביאים את הסוכנים, את אתה שיכולים אחר-כך להביא את אותן להקות מחול ודברים פרטניים, שזה עושים כבר בקשרים ישירים בין מפיקים בארץ והספקים או נותני השירות בחו"ל.

דניאל אילון: בעיקר עסוקים כאן באירוח שלהם, בחשיפה שלהם, מצד אחד.

דניאל אילון: מצד שני, זה גם ארגון של אמנים ישראליים, סופרים בחו"ל.

דניאל אילון: פה אני חייב להגיד      שה- 11 מיליון שקל, זה לא התקציב הכולל שמוקדש לקשרי תרבות, מכיוון שגם לכל נציגות ונציגות, יש בהתאם לתוכנית העבודה שהם מקימים, יש תקציב ישיר לתרבות במקום.

דניאל אילון: אז כך שאם אני מוסיף את ה- 11 למה שיש להם, אני חושב שזה, סך-הכל זה 20, זאת אומרת יש לנו כאן תקציב שכבר אפשר איכשהו לעבוד אתו.

דניאל אילון: שוב, אני מדגיש, זה לא להפקות, אבל זה בעיקר להתניע.

דניאל אילון: זה תקציב התנעה, שכמו שאמרתי, חושף את האמנים הישראליים, גם בחו"ל וגם כאן בארץ.

דניאל אילון: בנוסף לזה, האגף של קשרי תרבות הוא אחראי ברמה המדינתית על הסכמי תרבות שאנחנו עורכים עם ממשלות זרות, היום לישראל יש 80 הסכמי תרבות עם ממשלות זרות, כאשר מתוכן כ- 50 הם הסכמים שהם פעילים, אחרים זה הסכמים שמתחדשים כל שלוש שנים, זה גם כן אחד הדברים שהאגף הזה עושה.

דניאל אילון: כמו שאמרנו, התרבות מבחינתנו זה מיתוג של ישראל, זה ייצוג של ישראל כמדינה, כמו שאמרתי, נורמאלית, כמדינה יוצרת, כמדינה שאפשר להתחבר אליה לא רק ברמה השכלתנית, לא רק ברמה של הידע שיש לנו, אלא גם ברמה הרגשית.

דניאל אילון: ולכן אנחנו רואים חשיבות רבה לנושאים האלה.

דניאל אילון: ברשותך, היושב-ראש, אני הייתי רוצה אולי לתת לשגריר אלון בר לתת אולי סקירה יותר מפורטת, של פרויקטים בפועל, של משלחות בפועל, שנעשו בשנה האחרונה, ותוך כדי זה תקבלו באמת מושג והמחשה בדיוק מה עושה האגף הזה, עם מי הוא נמצא בקשרים כאן בארץ, כי יש כאן בכל-אופן כמה גופים כולל המשרד לתרבות שאלון נמצא אתו בקשר, גופים אחרים, אז בבקשה, אלון.

אלכס מילר: בבקשה.

אלון בר: תודה רבה.

אלון בר: אני צריך להתחיל ולהגיד שמשרד החוץ עושה שימוש בסצנה התרבותית הישראלית ובשיתוף הפעולה עם משרדים אחרים וגורמים אחרים, כמעט כלום ממה שאנחנו עושים בתחום התרבות לא משרד החוץ עושה ולכן כשאני אגיד אנחנו עושים, שלא יובן אחרת.

אלון בר: אנחנו חושבים שהתרבות היא משאב אדיר שיכול לשרת את שירות החוץ הישראלי ושיש טעם לעשות בו שימוש, כדי להציב את ישראל כמדינה מאוד מתקדמת, אולי מובילה בחלק מהתחומים, בתחום התיאטרון, בתחום המחול, גם בתחום התיאטרון אבל בתחום המחול, בתחומים אחרים, כמדינה מובילה שיש הרבה מה להכיר ולראות בה, מעבר למה שרואים בדרך-כלל באמצעי התקשורת.

אלון בר: אנחנו עושים את זה ברמה הפורמאלית, באמצעות הסכמים ותוכניות שיתוף פעולה.

אלון בר: צריך להגיד – ההסכמים בתוכניות שיתוף הפעולה הם המסגרת שמאפשרת פעילות.

אלון בר: הם לכשעצמם, ברובם, אין משמעותם פעילות.

אלון בר: יש לנו הסכמים כמו שאמר סגן השר, אם אפילו יותר מ- 80 מדינות, חלק מהן כמעט לא קורה בהן כלום.

אלון בר: מה שאנחנו כן עושים, זה מדי שלוש או ארבע שנים, תלוי במדינה, עושים הסכמי שיתופי פעולה שמתרגמים את ההסכמים האלה לפעילות וגם היא, בעיקרה היא הגדרת סדרי עדיפויות.

אלון בר: כל הסכם כזה נעשה יחד עם משרד התרבות, כאשר מדובר בפעילות תרבותית, יחד עם משרד החינוך, כשמדובר בחילופי נוער וחילופי תרבות, יחד עם כל, זאת אומרת לא נעשה בעניין הזה, אנחנו כמשרד חוץ, הוא הגורם שאחראי בדרך-כלל על החתימה, אבל ההתייעצות, גם בכל הרמות, נעשית עם המשרדים והגורמים שפועלים בעניין הזה, אבל גם הסכמי שיתוף הפעולה ברובם, הם הצעת מסגרת לפעילות ולא הפעילות עצמה.

אלון בר: יש שני חריגים בעניין הזה, או שלושה.

אלון בר: אחד זה הסכם בין ארצות-הברית לישראל, שנקרא קרן פולברייט, שהוא מממש את זה ממש ברשימה של פעילויות עם מועצה שבוחרת את המשתלמים שמשתלמים בחוץ לארץ, בישראל, בארצות-הברית ומשתלמים אמריקאיים שמשתלמים כאן, יש תהליך של בחירה ותקציב.

אלון בר: השני זה הסכם עם בריטניה, עם המועצה הבריטית, שגם הוא יש לו תקציב לפעילות משותפת שמוגדרת על-ידי צוות שמכין אותו.

אלון בר: בשאר המקרים, מדובר בהסכמים שפשוט סוללים את הדרך לפעולה.

אלון בר: אנחנו השנה, למשל, מתוכננים, יש לי כאן רשימה של מדינות שאתן אנחנו נמצאים בשלבים שונים של משא ומתן, אבל רק כדי לסבר את האוזן – הסכמים של שיתוף פעולה בתחום התרבות, הספורט, המורשת התרבותית, מתוכננים עם פולין, עם בולגריה, עם סין, עם דרום קוריאה, עם אוסטריה, איטליה, קולומביה, מכסיקו, יוון, ספרד שאליה אני נוסע, סלובניה, פרו, פורטוגל ואפילו טורקיה, אם הטורקים יאפשרו את זה.

אלון בר: אנחנו נמצאים בשלבים שונים של משא ומתן עם כל אחת מהמדינות האלה וכמובן בשיתוף המשרדים, כדי להכניס קצת תוכן, אבל זה לא, כמו שאמרתי, הסכמי שיתוף פעולה שלא מלווה תקציב.

אלון בר: לגבי המלגות.

אלון בר: בדרך-כלל חלק מההסכמים האלה זה חילופי סטודנטים, וזה כולל התחייבות למלגות וגם איזה שהיא הסדרה של מי צריך לכסות מה.

אלון בר: כ- 60 מלגאים מגיעים ממדינות שונות בעולם שיש לנו הסכמים אתן לארץ, אנחנו בדרך-כלל מעורבים בתהליך הבחירה של המלגאים האלה.

אלון בר: כרגע, אנחנו לא מעורבים, כמשרד החוץ, אני לא מכיר אם מישהו אחר יגיד – בבקשה, בכלל, למעט קרן פולברייט, כמו שאמרתי, בתהליך הבחירה של מלגאים ישראלים לחוץ לארץ.

אלון בר: אנחנו לא, אין לנו חלק בזה, אנחנו לא שותפים לעניין הזה.

אלון בר: תרבות שזה העיסוק העיקרי שלנו, אני רוצה להסביר באמת בקצרה מה שאנחנו עושים.

אלון בר: אנשים שיודעים כאן, יודעים שתרבות גבוהה ובאמת תרבות זה מונח מאוד רחב, צריך להגיד, אצלנו יש איזו שהיא חלוקה, של מה שנקרא Life style, שזה דברים לא פחות חשובים – בישול, אופנה וכו', שמתעסקת אצלנו מחלקת מיתוג.

אלון בר: אנחנו מתרכזים במה שאפשר לקרוא לו תרבות גבוהה, שזה מדור מוסיקה, מדור קולנוע, מדור תיאטרון, מדור מחול ואמנויות פלסטיות וספרות.

אלון בר: רוב הפעילות שנעשית בעניין הזה בחוץ לארץ, מלווה באיזה שהוא סיוע ציבורי, בין של המדינה המארחת ובין שלנו.

אלון בר: עשרות כאלה יש בחודש, מאות ואולי אלפים בשנה.

אלון בר: אפשר היה ללכת על זה בשתי צורות.

אלון בר: אחת זה לסייע למעט מאוד הפקות ולעשות אותן במלואן על-ידי מימון, והשני זה עם שכבה מאוד דקה ורחבה של סיוע קטן להרבה.

אלון בר: כרגע, המדיניות שלנו היא השנייה.

אלון בר: זאת אומרת, אנחנו משתדלים לסייע להרבה מאוד, באמצעות תקציב קטן.

אלון בר: כמעט אין אירוע שהוא אירוע שאנחנו יצרנו.

אלון בר: יש אירועים שיש לנו שותף, בישראל כמובן – האמן, ויש לנו שותף בחוץ לארץ שמעוניין בו, והוא עושה את האירוע ואנחנו מסייעים בכרטיס טיסה, בפרסום, בסיוע בהטסת מטען, לא יודע, דברים כאלה ואחרים, שזה אופי הפעילות שלנו.

אלכס מילר: יש לי שאלה, ברשותך, לפני שאתה ממשיך.

אלכס מילר: האם, נגיד יש דברים שהם דברים כמו פסטיבלים, אם יש דברים מסוג של חשיפה מאוד גדולה, מי מקבל את ההחלטה לבוא ולכוון נגיד את הסובסידיה לכיוון זה.

אלכס מילר: נגיד, אם יש איזה שהוא פסטיבל גדול שאנחנו רוצים שישראל תשתתף שם ואנחנו יודעים שמבחינת היבט כלכלי לאותם האמנים שיכולים לייצג אותנו שם ואולי לנצח, אולי לתת לנו קצת, אתה יודע, כבוד ועניין של ייצוג, מי מנווט את זה, האם זה נגיד פנייה שלכם?

אלכס מילר: אתם מזהים שיש פסטיבלים כאלה או שאתם מקבלים את העניין הזה מבחוץ?

אלכס מילר: איך בעצם המנגנון בשטח עובד?

אלון בר: יש שלוש צורות שהדברים האלה נעשים.

אלון בר: הראשון הוא אירועי חשיפה בארץ.

אלון בר: יש כאן אולי נציג של סוזן דלל שיספר, זה אולי אירוע הדגל של החשיפה במשך כל שנה ואני אומר חשיפה בארץ שבו מגיעות משלחות, נציגים של פסטיבלים, נציגים של כל מיני גופים, של תיאטראות, מבקרים, עיתונאים וכו', ואנחנו עושים מאמץ לחשוף אותם למגוון ההיצע התרבותי שיש בישראל.

אלון בר: בדרך-כלל התהליך הזה נעשה עם איזה שהוא גורם ממלכתי או סמי ממלכתי ישראלי, שעושה תהליך של מיון ובחירה כי הם אנשים בכל-זאת באים מחוץ לארץ לתקופה של שבוע, הם לא יכולים לראות הכל.

אלון בר: אנחנו משתדלים, מה שאנחנו רואים כמיטב הבחירה, בדרך לא שלנו, אלא שאנחנו נבחר איזה שהוא גורם בישראל שמכיר את הדברים האלה, שיעשה לנו תהליך בחירה.

אלון בר: הצורה השנייה שבה זה נעשה, זה כאשר יש מנהלי פסטיבלים או מנהלי תיאטראות בחוץ לארץ, בלי להגיע לכאן, שמעו או מביעים עניין במשהו שקורה בתחום ישראל והם יכולים לכוון אותנו ואנחנו יכולים להציע, מתוך ההיכרות שלנו, מתוך דיסקים, מתוך מידע כזה או אחר, והאפשרות השלישית שהיא כמעט הכי מקובלת היום, זה קשר ישיר באמצעות מנהלי פסטיבלים שונים בעולם, לאמנים ישראלים.

אלון בר: בסיכומו של דבר, אנחנו לא נכפה, אנחנו בדרך-כלל לא רק לא נכפה, אנחנו לא הגורם שיגיד מי צריך לנסוע לפסטיבל.

אלון בר: אנחנו צריכים שפסטיבל, מנהל תיאטרון, מנהל מסגרת מסוימת בחוץ לארץ, יתעניין מספיק כדי לראות להביא את האמן הישראלי הזה או האחר, לחוץ לארץ, ואנחנו נתחבר לעניין הזה.

אלון בר: בתהליך הבחירה כאן, אנחנו משתמשים בין היתר בקשרים שיש, שוב פעם, החשיפה למחול היא דוגמה, שיש לסוזן דלל, החשיפה לדרמה היא דוגמה, קשרים שיש לגורמים המקצועיים פה בחוץ לארץ שמציעים מי האנשים שהם רוצים להביא ולנציגויות שלנו, שנמצאות בחוץ לארץ, ברבים מהם יש לנו נספחי תרבות בנציגויות הגדולות, שמציעים לנו מי האנשים החשובים, שחשוב שיגיעו לארץ, שיכירו את הסצנה התרבותית הישראלית, ושאולי גם יזמינו אחר-כך אנשים, כדי להרכיב רשימה שבאה לפה ואנחנו מארחים.

אלון בר: לשאלה שלך, אני חושב שצריך להגיד, אם בעבר היתה גישה, עבר אני מדבר על שנים אחורה יותר של דחיפה, שבו אנחנו בוחרים את האמן הישראלי ומנסים לדחוף אותו, אנחנו הגענו למסקנה שהשיטה הזאת לא פועלת כל-כך טוב.

אלון בר: בסוף, כשאנחנו דוחפים אמן לחוץ לארץ, כמעט כל אחד שיגיע לראות אותו אנחנו גם צריכים להביא בכוח.

אלון בר: ולכן הגישה היא גישה של משיכה.

אלון בר: זאת אומרת, אנחנו צריכים לייצר את העניין בחוץ לארץ ולפעמים נספח התרבות שלנו, שמכיר את התרבות הישראלית ומכיר מה יכול לעניין את הקהל המקומי, הוא גם יכול להיות מקור מידע בעניין הזה.

אלון בר: אני צריך שמישהו בחו"ל ימשוך את זה, יגיד – זה מעניין, זה חשוב לי, אני אוכל להביא קהל לזה.

אלון בר: ואז אני אומר – OK, אני מתחבר, ומנסה לסייע.

אלון בר: בכל זאת, מיון קיים והוא תהליך של סדרי עדיפויות במשרד החוץ, של חלוקת תקציבים.

אלכס מילר: אבל אם נגיד אני לוקח לדוגמה את הנושא של Culture Olympics, מה שיש שם עם העניין הזה.

נעם סמל: בלונדון?

אלכס מילר: בלונדון כבר אבוד, בלונדון אבוד, כי צריך להגיש תוכניות משהו כמו שנתיים-שלוש לפני האולימפיאדה.

אלכס מילר: נגיד עכשיו סוצ'י, אחר-כך.

נעם סמל: לא, יש חרם.

נעם סמל: בוא תגיד את זה גלוי.

נעם סמל: לונדון לא רוצה שום דבר מישראל.

נעם סמל: אני התחלתי לפני חמש שנים את אותו המלט להציג.

אלכס מילר: לא לא, חכה רגע.

אלכס מילר: תשמע.

נעם סמל: לא, פשוט שתדע את הפרטים.

נעם סמל: עם כל הכבוד, יש גם בעיות.

נעם סמל: יש חרם תרבותי.

נעם סמל: שתדעו.

אלכס מילר: תשמע, צריך גם להיות מציאותיים.

אלכס מילר: גם אם היינו רוצים כרגע להשתתף שם, אין מצב, כי כבר הזמן עבר.

אלכס מילר: אני כרגע מדבר על סוג של פסטיבלים או סוג של פעילויות שבעצם זה משהו בינלאומי, שאנחנו רואים לנכון להיות שותפים לכך.

אלכס מילר: מי בעצם כאן בישראל, צריך לקבל החלטה שאנחנו משתתפים, האם זה משרד התרבות?

אלכס מילר: אם זה משרד החוץ?

אלכס מילר: אם זה לא יודע, משרד החינוך?

אלכס מילר: מי מקבל את ההחלטה?

אלכס מילר: אנחנו רוצים עכשיו להגיש תוכניות לאולימפיאדת האמנות.

אלכס מילר: אנחנו רוצים להגיש תוכניות, לא יודע, לפסטיבל הבינלאומי במחול.

אלון בר: כבוד היושב-ראש, אני מבין את השאלה.

אלון בר: האמת היא שאני צריך להגיד בעוונותיי, את אולימפיאדת התרבות נועם מכיר, אני לא מכיר.

אלון בר: אבל דברים דומים שמתקיימים בעולם אנחנו כן מכירים.

אלון בר: למשל, הביאנלה בוונציה, שבה מציגים, וצריך לבחור, יש ייצוג מדינתי, לא בוחרים את, המדינה המארחת לא בוחרת את האמן, אלא המדינה.

אלון בר: בעניין הזה, אנחנו פועלים בשיתוף פעולה מלא עם מינהל התרבות, שבדרך-כלל, אני יכול לנחש, לא עשינו את זה עד עכשיו, שמן הסתם יקים ועדה אמנותית שהאנשים יוכלו להגיש את המועמדות אליה, יהיה תהליך של בחירה, אני מקווה ומאמין שמכיוון שזה בחוץ לארץ, אנחנו נהיה שותפים לתהליך הזה, אולי נילי כהן כאן תוכל להסביר, אבל זה, כאשר יש מצב, זה מצבים די נדירים בעולם התרבותי של היום.

אלון בר: בדרך-כלל זה לא, מדינות לא בוחרות מדינות, בוחרים אמנים.

אלון בר: בוחרים אמנים מסוימים ואז התהליך שלך להשפיע על זה, שלנו להשפיע על זה, הוא קטן.

אלון בר: אבל כאשר יש צורך בייצוג של מדינה, אז משרד החוץ בעניין הזה יקבל את המידע, יאסוף איזה סוג, יקבל מה צריך, מה התנאים, מה הקריטריונים, ויחד עם מינהל התרבות ובהובלת מינהל התרבות יהיה תהליך של בחירה של האנשים המתאימים לייצג את ישראל, כך זה נעשה למשל כמו שאמרתי, בביאנלה, יש שנה ארכיטקטורה, שנה אמנות בוונציה, ומינהל התרבות בוחר את האמנים הישראלים שייצגו את ישראל.

אלון בר: הפעילות עצמה נעשית בשיתוף פעולה בינינו לבין מינהל התרבות.

אלכס מילר: אם יש נגיד במדינות שונות אם יש נגיד פסטיבלים שהם קבועים שם, אז זה גם יכול להיות חלק מהסכמי תרבות שאתם עושים עם אותן מדינות שאנחנו חלק מאותם הפסטיבלים?

אלון בר: אנחנו לא נוטים וכרגע המצב הוא כך ברוב המדינות, לא נותנים להכניס להסכמי התרבות התחייבות להשתתף בפסטיבל כזה או אחר.

אלון בר: אנחנו רוצים להשאיר לעצמנו את הגמישות איפה אנחנו רוצים לתמוך ואיפה לא, בהתאם למקומות שנראה לנו חשוב, אם למשל בשנים האלה עכשיו יהיו איזה שהם אירועי תרבות בטורקיה, מן הסתם נחשוב ששווה את המאמץ לנסות להגיע לשם, יכול להיות שבשנים אחרות נחשוב שצריך להשקיע את המאמץ במקום אחר.

אלון בר: בסופו של דבר, רוב הפסטיבלים האיכותיים והרציניים בעולם, איפה שאנחנו רוצים להיות, כמו שאמרתי, כמדינה שמייצגת תרבות עילית, אז הם בוחרים בסופו של דבר את המשתתפים, הם באים, הם רואים.

אלון בר: אנחנו, מה שנעשה, זה ננסה לשכנע את מנהלי הפסטיבל שכדאי להם מאוד להגיע לישראל כי יש לישראל המון מה להציע.

אלון בר: הניסיון שלנו, שכשאנשים מגיעים לישראל הם מתרשמים, יש מין פיק כזה.

אלון בר: אחרי שמגיעים לישראל, בחודש וחצי הראשון שהם חוזרים, מגיעות הזמנות להכל.

אלון בר: את כל ההצגות תיאטרון שהם ראו הם רוצים ואת כל ההופעות מחול שהם ראו הם רוצים, ואת כל מה שהם ראו במוזיאון הם רוצים, אחרי זה לאט לאט יש איזון עם התקציבים שהם יכולים להרשות לעצמם ושאנחנו, בסוף אני צריך להגיד את הדבר הבא – אם היה לנו תקציב כפול, העניין בתרבות הישראלית, במקומות שיש לנו חשיבות להציג אותה, הוא עצום.

אלון בר: גם במדינות כמו נורבגיה ומדינות כמו בריטניה וגם במדינות שיש הרבה מאוד ביקורת פוליטית על ישראל, יש עניין רב מאוד בעשייה התרבותית הישראלית.

אלון בר: אני יודע שלפעמים אנשים נוטים לחשוב שהעניין נובע רק בגלל שההצגות או הקולנוע הוא ביקורתי.

אלון בר: לדעתנו, זה לא נכון.

אלון בר: העניין הוא, קולנוע הוא תרבותי והצגות, על קונפליקט שככל שיהיו, אם הם לא יהיו על רמה גבוהה, איש לא יביא אותם.

אלון בר: כבר שמעו מספיק על הקונפליקט בישראל, ברוב המדינות האלה.

אלון בר: הם מביאים את זה כשזה על איכות גבוהה ושם אנחנו רוצים להיות ושם אנחנו רוצים להציג את זה ואם היה לנו תקציב כפול, היינו יכולים להביא כפול, לעשות כפול פעילות ואני מדגיש עוד פעם, לנו אין מנדט, כאזרח ישראלי, שהתרבות הישראלית מוצלחת זה נהדר בעיני.

אלון בר: אבל כאיש משרד החוץ, אני לא מנסה לסייע לאמנים או לעזור לתיאטרון.

אלון בר: אני רוצה לעזור, להשתמש בתיאטרון, להשתמש במחול, כדי לעזור לנו, להשיג את היעדים שלנו ולכן תוספת, תוספת לעניין הזה היתה בראייתי, שוב פעם, זה שמישהו גם מרוויח מזה, זה נפלא, אבל היא בשבילי, לא בשבילם.

אלכס מילר: בבקשה, חבר הכנסת הורוביץ.

ניצן הורוביץ: אני  מתנצל, אני תכף צריך ללכת לוועדה אחרת.

אלכס מילר: יושב-ראש שדולת התרבות.

ניצן הורוביץ: כן.

ניצן הורוביץ: תודה ליושב-הראש על הדיון הזה.

ניצן הורוביץ: אני יודע שאתה מכיר את חשיבות הנושא ובכלל נושאי תרבות.

ניצן הורוביץ: אני לא רוצה לחזור כאן על מה שנאמר, אני חושב שאנשי התרבות, המוסדות האמנות הם השגרירים הכי טובים שלנו, אבל הייתי רוצה כאן לשים את הזרקור על עוד נקודה, לאו דווקא מהזווית של משרד החוץ מהסוג של הסברה או משהו שהוא משלים פעילות מדינית או דיפלומטית, אלא ביחס לחשיבות של העניין על מוסדות התרבות בארץ.

ניצן הורוביץ: צריך להבין שאנחנו בשוק קטן ביותר בישראל.

ניצן הורוביץ: אם אנחנו מדברים על ציבור שצורך תרבות בעברית או בכלל, על גודל השוק בישראל, בכל התחומים האלה של תיאטרון, מחול, מוסיקה, אמנות פלסטית, הוא פשוט מזערי.

ניצן הורוביץ: קשה מאוד לאמנים שלנו, בטח בתחומים כמו ספרות, קולנוע, דברים כאלה, שגם תלויי שפה, לצאת החוצה ולהשיג שווקים חדשים בעולם ולכן הפעילות הזאת, שהיא אמנם תחת הגג של משרד החוץ, אבל אתם חייבים להבין שהיא גם מקרינה על המוסדות והפעילויות שלהם בארץ.

ניצן הורוביץ: בניגוד למדינות אחרות, שמחזיקות למשל מרכזי תרבות, כמו מכון גתה או מכון סרוונטס או המכון הפולני או המועצה הבריטית, שהם אכסניה לאירועים כאלה בעולם, על כל המימון הכרוך בכך וגם יש בהם מרכזים ללימוד שפה וכו' וכו', לנו אין את זה.

ניצן הורוביץ: ולכן, כששמים את הפוקוס על הסיוע, בוא נקרא לזה, ההסברתי, מפספסים לפעמים את החשיבות שיש לזה מבחינת המוסד הישראלי והאמן הישראלי שנורא מתקשה לצאת החוצה ובלי שוק בינלאומי אין לו גם קיום בארץ.

ניצן הורוביץ: כי היום, אנחנו באיזה שהוא עידן של גלובליזציה והשוק בארץ לא מאפשר.

ניצן הורוביץ: ולכן, אני חושב שאתם גם צריכים לקחת בחשבון, אני יודע שזה באיזה שהוא פינה, זה קיים, אבל יותר את החשיבות החשיפה מבחינת הפעילות של המוסד והאמן בישראל, לא רק מבחינת איך זה יעזור לישראל בחו"ל, אלא איך זה יעזור לאמן בישראל, לקבל את החשיפה הבינלאומית הזאת ולהגיע לשווקים בעולם, עבור הרבה אמנים, בטח נאמר בתחום האמנות הפלסטית וזה, זה דבר שהוא קריטי לעצם קיומם כאן, כי כאן השוק הוא פשוט מוגבל והוא שוק מזערי, הוא כמעט לא קיים, בוא נגיד, בהשוואה למדינות אחרות.

ניצן הורוביץ: אני יודע, אני מטפל בין היתר אישית בכמה נושאים, שהם מקבלים פניות, הם מקבלים, יש מודעות דרך האינטרנט ואחרים, מתרשמים, ואז מזמינים אותם ופשוט אין להם יכולת הפקתית להגיע ואנחנו מדברים פה על סכומים של כמה אלפי שקלים בודדים, שלפעמים אפילו אין יכולת לתת 5,000 שקל, זה לא, אתה מדבר על נגיד איזה שהוא כזה דבר, משהו כמו פסטיבל MTV, נגיד, לאיזה להקה ישראלית שרוצה להגיע ומה שאפשר לתת לה הוא כל-כך נמוך בהשוואה לתועלת שהם יכולים לקבל וכולנו יכולים לקבל מהחשיפה הזאת, שזה מחייב שינוי מסוים.

ניצן הורוביץ: אז הגדיר את זה סגן השר יהלום שבכתר.

ניצן הורוביץ: אם אכן זה יהלום שבכתר, דני, זה חייב לקבל משמעות תקציבית קצת שונה ובטח אם נחמן שאל פה לגבי השוואה מבחינת אחוז התקציב, אם אנחנו משווים למדינות אחרות שהן בפוזיציה בינלאומית הרבה יותר נוחה מאתנו מה הן נותנות לתרבות, אני חושב שהנה, יש ניסיון ככה די מוצלח עם המכון הפולני למשל, שקיים בישראל ומביא כאן מגוון עצום מג'אז ותיאטרון ומחול והרצאות והעשרה, הם עושים נפלאות ואני חושב שאנחנו באמת יכולים ואני מסתכל על זה בהיבט של המוסדות בישראל והפעילות של האמנים כאן, דבר כזה הוא, יש בו תועלת כפולה.

ניצן הורוביץ: לכן הדיון הזה הוא מאוד חשוב, אני מקווה שגם לפחות נצא מכאן עם איזו שהיא קריאה להגדיל את המשאבים כי אין דבר שנותן יחס של עלות מול תועלת כמו נושא התרבות מבחינת, הן מבחינה מדינית, הסברתית, אבל גם מבחינת האמן בישראל, שניצב כאן מול שוק קטן בצורה פשוט בלתי אפשרית.

ניצן הורוביץ: תודה.

ניצן הורוביץ: ואני שוב מתנצל שאני חייב לעזוב.

דניאל אילון: אני מבקש לענות לפני שחבר הכנסת הורוביץ עוזב?

אלכס מילר: אתה עונה?

דניאל אילון: אני אענה ואחרי זה אולי אלון.

דניאל אילון: אני רק רוצה להגיד, קודם כל, לחבר הכנסת הורוביץ, אתה פה בהחלט מתפרץ לדלת פתוחה.

דניאל אילון: אני עשיתי חשבון מהיר, תוך כדי הדיבור, שכרגע תקציב הפעילות שלנו לתרבות הוא 8% מתקציב משרד החוץ.

דניאל אילון: אני עושה את זה השוואה לתקציב של משרד התרבות בארץ.

דניאל אילון: האם משרד התרבות מקבל 8% מתקציב המדינה?

דניאל אילון: אני בספק רב.

קריאה: דני, 0.05.

דניאל אילון: יפה.

דניאל אילון: אז אצלנו, לפי החשבון שלי, אנחנו נבדוק את זה, זה כ- 8%.

דניאל אילון: אני חושב שזה יפה.

דניאל אילון: זה לא מספיק, אבל מבחינת החזון, אני אגיד לך מה החזון שלנו, שלי לפחות כרגע.

דניאל אילון: אתה ציינת את מרכזי התרבות באמת יש את ה- British council, ויש את ה- USIS ויש את הסרבנטס וגתה.

דניאל אילון: בהחלט אני רואה מכוני תרבות ישראליים בכל העולם, ואני רוצה להגיד לך שאנחנו עשינו בדיקה ככה ראשונית, אפילו ראינו שיש לנו שם מאוד אטרקטיבי שמשויך לישראל או ליהדות, וזה איינשטיין.

דניאל אילון: מכוני איינשטיין לפחות, בהחלט זה דבר שיכול לסבר פה וזה בהחלט דבר שחושבים עליו, זה יצריך תקציבים הרבה יותר גדולים ממה שיש לנו עכשיו, כמובן, כי אנחנו לא יכולים לשייך את זה, להצמיד את זה לשגרירויות, גם מתוקף ההסכמים, זה צריך להיות בנפרד, אבל זה בהחלט דבר שהוא חזוני מבחינתנו, כאשר נוכל להפוך את תקציב משרד החוץ על פניו.

דניאל אילון: אנחנו רוצים להוסיף משאב, אנחנו רוצים להוסיף תרבות, אנחנו רוצים להוסיף דיפלומטיה ציבורית.

דניאל אילון: אלה הדברים האמיתיים שאנחנו חושבים שצריך להתרכז בהם.

דניאל אילון: אז בהחלט פה נגעת בנקודה שהיא מאוד מאוד חשובה לנו לעתיד.

דניאל אילון: עוד פעם, זה תלוי יהיה בתקציב שנוכל לקבל.

דניאל אילון: אנחנו גם מייחסים למשרד החוץ חשיבות רבה לאגודות הידידות הפרלמנטאריות ואני יודע שאתם עומדים בראשי אגודות כאלה, גם חבר הכנסת, גם היושב-ראש.

דניאל אילון: אבל האגודות האלה גם כן הם מבחינתנו מהווים ראש גשר לקידום ולחתימה על הסכמי תרבות.

דניאל אילון: דבר אחרון שאני רוצה להגיד, זה באמת, כמו שאמרתי, אנחנו, מה משרד החוץ רוצה לעשות בסך-הכל, אם אני צריך לסכם בשורה אחת?

דניאל אילון: להפוך את ישראל למדינה יותר אטרקטיבית בעולם.

דניאל אילון: כמובן שהתרבות.

דניאל אילון: אני גם חושב שמבחינה כלכלית, חשוב מאוד להציג את ישראל כמקום שהוא יהיה Location לסרטים, בקרן הקולנוע כאן אני חייב להגיד.

נעם סמל: כאן החיים זה הסרט הכי טוב, לא מוכרחים Location, זה Location, אני אומר לך שזה Location.

נעם סמל: זה כבר.

נעם סמל: זה כבר.

דניאל אילון: זה יכול לספק, חבר הכנסת נחמן שי מוכיח שגם בבידור יש לנו הרבה מה להציע.

אלכס מילר: דרך אגב, בקשר לנושא הזה, אנחנו בוועדת הכספים מאשרים לדעתי כל שנה או שנתיים הטבות מס לשותפים שהם שותפים שהם מחוץ לישראל, להפקה הישראלית ואני גם חושב שהגיע הזמן שאנחנו גם ניתן הטבות מס לאלו שרוצים לצלם סרטים אבל הם לא דווקא סרטים ישראליים.

אלכס מילר: בסופו של דבר, הם עושים את זה.

אלכס מילר: אני יכול להגיד לכם שאני ביקרתי לפני כמה חודשים באוקראינה, פתאום אני ראיתי שם חצי הוליווד.

אלכס מילר: באנו, שאלנו שאלות, אומרים – לא מזמן העברנו כאן חוק שמיטיב עם אותם מפיקים ואז מי מרוויח?

אלכס מילר: כל העסקים הקטנים מסביב, שמתעסקים – אולפן ובמה ואנשים שהם לא שחקנים ראשיים, הם מקבלים כסף.

אלכס מילר: אין שום בעיה לבוא גם ולעשות את זה בישראל.

אלכס מילר: הרי זה עניין מסחרי שמי שמחפש מדינה שהוא צריך לצלם שם, הוא מחפש את ההטבות הכלכליות שהם יכולים לקבל, אם זה בהיבט הארנונה אם זה בהיבט של מיסוי ובכל דבר ודבר.

אלכס מילר: אז גם אנחנו כאן יכולים לעשות צעד אחד קדימה בנושא הזה ולדעתי, פה דרוש איזה שהוא שינוי בחקיקה שצריך לבוא גם מאתנו ואם רשות המיסים ייקחו יוזמה לפני חקיקת חוק פרטי, אז גם זה יהיה מבורך.

אלכס מילר: גם בנושא הזה, אני חושב שאפשר לתרום.

דניאל אילון: כמו שאתה ציינת, יושב-הראש, זה מספק גם אלפי מקומות עבודה בסך הכל.

דניאל אילון: בנוסף לזה, זה מביא הנה תשומת לב גם של כוכבים, גם של אנשים שהם סוכנים, בכל-אופן הייתי קורא לזה, סוכני השפעה, ולישראל יש גם את הנופים להציע, גם את מזג האוויר וגם את כוח האדם המיומן, אז זה בהחלט דבר שהוא חשוב לנו מאוד.

דניאל אילון: בנוסף לזה, אני חושב שגם רצוי לקדם, ואני חושב שעושים את זה, הפקות ישראליות מקוריות שיוצאות לחו"ל.

דניאל אילון: אני חושב שרמזור או היו כאלה שנדמה לי כבר מציגות.

נעם סמל: רמזור נקנה.

נעם סמל: רמזור נקנה, כן.

דניאל אילון: ונדמה לי שהיתה עוד איזה הפקה.

אלכס מילר: אלון, רצית להגיב.

אלון בר: ממש בשני משפטים.

אלון בר: חבר הכנסת ניצן הורוביץ העלה נקודה שהיא די כאובה מבחינתנו,  הוא כמובן צודק.

אלון בר: הרבה מאוד מהפעילות הזאת, אין סיבה שלא תעזור, חוץ מאשר לנו, למשרד החוץ, גם למדינה ואני רוצה להדגיש, השימוש שאנחנו עושים בתרבות הוא לעתים רחוקות מאוד שימוש הסברתי.

אלון בר: התרבות היא תרבות, היא לא מנסה להסביר מדוע המדיניות של ממשלת ישראל, כזו או אחרת, נכונה, אלא היא מדוע ישראל היא אטרקטיבית מבחינה תרבותית והוא העניין, ובגלל זה אני מאוד נזהרתי על זווית התיאור של איפה אנחנו מסייעים, העניין שכל איזה שהיא עזרה שאנחנו מעניקים לפעילות של הנציגויות שיכולה להתפרש כמשהו שלא מיועד אך ורק לנושא החוץ, מייד הופכת לאיזה שהוא סוג של כפל תמיכות, שקושר לנו את הידיים והרגליים באמצעים נוהליים שכמעט כל דבר שאנחנו עושים מחייב 20 ועדות שמאשרות את זה הרבה פעמים אחרי שגומרות, בתהליך האישור, עד שהן גומרות לאשר את זה, הדברים כבר לא רלוונטיים, אנחנו מרגישים שהגמישות שלנו לסייע לפעילות שבסופו של דבר היא תורמת לנו, אבל היא קצת גם עוזרת למוסד עצמו, בין אם זה פעילות שהמוסד מקיים פה, היא מאוד מאוד מאוד מגבילה אותנו וזה נכון גם לגבי היכולת לגייס למשל, וזה אולי אם נקים איזה שהיא מין מועצה כזאת, היכולת לגייס כספים פרטיים בשביל הפעילות הזאת.

אלון בר: היום כל פעילות, כשאנחנו קצת נזקקים לגייס משהו, זה מייד אסור ודורש אישורים כאלו ואחרים שאנחנו מרגישים שיש כאן תהליך שקושר מאוד את הידיים שלנו ביכולת לסייע לפעילות הזאת שכמו שאני אומר בסופו של דבר היא בעיקרה פעילות שמסייעת לנו.

אלכס מילר: דרך אגב, אני מופתע שעדיין לא עשו את זה במשרד החוץ, אבל לדעתי, במשרדים אחרים זה קיים, קרנות כאלו במשרד התשתיות יש קרן שעל כל שקל שנותנת המדינה, המשקיעים מקבלים Matching ולדעתי כן חשוב מאוד אם אנחנו נוכל לגבש איזה שהיא חקיקה.

אלכס מילר: כי לדעתי, זה צריך להיות בחוק, הקמת קרן מסוג כזה, שיכול לסייע.

אלכס מילר: דרך אגב, אני יכול לתת דוגמה נוספת מפעילות על נושא של האירוויזיון, שיש שיתוף פעולה אבל הבעיה שם זה שעד שרשות השידור מחליטה על מי שולחים, אנחנו כבר קרובים חודש לפני האירוע.

אלכס מילר: לדעתי, מה שחשוב בכל הסיפור הזה, זה הסיבוב של אותו אמן שמחליטים עליו בכל העולם, כשהוא בא ומציג את עצמו שיצביעו אליו ולא ברגע האחרון רק להגיד שאנחנו משתתפים ובזה סיימנו.

דניאל אילון: זה לא התרבות שאנחנו התכוונו אליה.

אלון בר: במציאות שלנו, מותר לקרוא לאמנים, במציאות של משרד החוץ היום, מותר לקרוא לאמנים ספקים, הם כמו כיסא שעוזר כדי לעשות, הם ספקים.

אלון בר: אם משהו אחר מספקים, אז זה מייד בעיה ואם הספק, מדוע בחרתי את הספק הזה ולא ספק אחר, קשה מאוד לפעול כך.

אלכס מילר: אני חושב שאם יש למדינת ישראל אפשרות לקבל חשיפה שהיא חשיפה עצומה, אם זה בהיבט אותם הפסטיבלים, כמו שציינתי קודם, אם זה אולימפיאדה או שזה אירוויזיון, או שזה פסטיבלים אחרים, שמיליונים צופים בהם, אז זה חשיפה טובה וצריך לעשות הכל בשביל שבאמת אנחנו נהיה מיוצגים שם בצורה הכי טובה ואם יש גם אפשרות לנצח שם, אז גם זה חשוב.

אלכס מילר: הרי זה חלק מאותו מנגנון שאנחנו מנסים לבנות כאן.

אלכס מילר: אבל כמו שנאמר כאן, בעיות של בירוקרטיה ובעיות של תקצוב, זה הדברים שצריך לחשוב על פתרונם.

אלכס מילר: אז איך פותרים?

אלכס מילר: כן, חבר הכנסת שי, בבקשה.

אלכס מילר: אחריו, נועם.

נחמן שי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, אני רוצה לומר כמה הערות בתחום שאני מכיר גם מעבודתי בעבר במשרד המדע, תרבות ספורט, וגם שהייתי בשירות בחוץ לארץ וגם בעבודה השוטפת עכשיו, הערך של הכלי הזה הוא בכלל בלתי ניתן למדידה, הוא משלים את הדיפלומטיה הקלאסית, החשאית, והוא גדל בשדה של דיפלומטיה ציבורית, אתה כאילו הלכת לזווית אחת, זה או דיפלומטיה תרבותית.

קריאה: קראתי את הדוקטורט שלך.

נחמן שי: טוב, בסדר, לא על זה עכשיו.

נחמן שי: אבל משקלה וחשיבותה הן באמת רבות.

נחמן שי: לכן, השאלה שלי לגבי התקציב לא נועדה להרגיז אותך אם כי אין שום דבר רע בלהרגיז אותך, אלא במקרה הזה, כדי להמחיש שבשדה של חוץ, אז 8% זה עדיין נראה לי לא הרבה.

נחמן שי: צריך לצרף, כמובן, את מה שמשרד המדע, התרבות והספורט עושה, שאני גם לא חושב, או מדע ותרבות, לא תרבות ספורט עכשיו, שזה גם לא הרבה מדי ואולי גם במשרד החינוך חבוי משהו, אז אולי גם איגום תקציבים הוא חשוב בעניין הזה.

נחמן שי: אבל נראה לי שבשורה התחתונה, אנחנו באמת לא עושים מספיק בנושאים שהם בעיקרם א-פוליטיים, אבל שלא יהיה לאף אחד ספק, הם הפכו להיות פוליטיים.

נחמן שי: כי כשמטילים חרם תרבותי על ישראל או כשלא מזמינים אותנו, מסיבות כאלו ואחרות לאירועי תרבות, אז זה כן עניין פוליטי.

נחמן שי: בסוף זה עניין פוליטי.

נחמן שי: ולכן, יש לנו עניין כן להיות, אני חשוב, בכל המגרשים האלה, בכל המקומות שאפשר, כולל באירוויזיון, בכל מקום שיש דגל ויש אומן שמופיע בשם ישראל, אז זה נוכחות מסוימת, לא צריך להתבייש בזה.

נחמן שי: אני חושב שזה חלק מהנוחות שלנו, בתקופה שבה מנסים לעשות לנו דה-לגיטימציה.

נחמן שי: מה זה דה-לגיטימציה, זה לדחוק אותך מכל מקום שבו היית קודם ושנחשבת ללגיטימי וביום אחד אומרים – לא רוצים אותך.

נחמן שי: מכל מיני סיבות.

נחמן שי: וגם אלה, לא במקרה במאים ואחרים אומרים – אנחנו לא באים אם יש סרטים מישראל.

נחמן שי: מה זה שייך?

נחמן שי: זה שייך, בשבילם לא לבוא, זה אמירה שהם חולקים על עמדותיה של מדינת ישראל.

נחמן שי: אנחנו מנסים להפריד וטוב שנעשה את זה, אבל אי-אפשר להתנתק, זה בסוף חלק מהמכלול של מדינת ישראל.

נחמן שי: צריך רק, אני אומר לך, היושב-ראש, ואחרים, תרבות הם לא חיילים שהולכים בשורה, הם גם אפילו לא דיפלומטים שמקבלים הנחיות ומעבירים אותם, אלא אם זאת דעתם האישית, כמו שלמדנו לאחרונה, יש גם דעה אישית ויש גם מדיניות.

נחמן שי: אבל אני חושב שהשגרירים לא מביעים את דעתם האישית, נכון?

נחמן שי: הם מביעים את דעתו האישית של השר.

אלכס מילר: יש הבדל בין נבחרי ציבור.

נחמן שי: נכון מאוד.

נחמן שי: אבל אמנים, בוא נהיה, אלכס, אני אומר את זה גם לך, לפעמים צריך להתייחס בסבלנות כי לא תמיד האמן ששלחת הוא בדיוק במגרש של הקונצנזוס.

נחמן שי: כאן צריך לגלות גם סבלנות ולא אם במקרה קרה מה שקרה, היתה איזו הצגה מסוימת, ופתאום נאמרה איזה אמירה, והיו לנו דברים כאלה, אתה זוכר, בלוס אנג'לס, לא מזמן, סביב האוסקר, OK, בסדר, אז זה לא אומר שמחר לא נשלח סרטים מישראל וזה לא נאמר, בסדר.

אלכס מילר: יש הבדל בין הבעת דעה אישית פוליטית, לבין כאשר הלוגו של המשרד שמתקצב על הסרט שלך ולהגיד.

נחמן שי: אני לא מסכים עם מה שהוא אמר, רק אני אומר – בוא נקבל את זה ולא מייד נסיק מסקנות וכתוצאה מזה, נתחיל לשים איזה צנזורה.

נחמן שי: אין מה לעשות, אמנות היא שדה מאוד רחב, מאוד פתוח.

אלכס מילר: בינתיים אני לא ראיתי שקרה איזה שהוא דרך לצנזורה, זה לא עניין של צנזורה.

נחמן שי: אנחנו לא יודעים.

נחמן שי: אנחנו לא יודעים מספיק.

נחמן שי: אני לא יודע מה קורה בקרן לקולנוע.

אלכס מילר: אבל צריך להיות גם כבוד הדדי.

נחמן שי: אין לי ספק, אמרתי את זה.

אלכס מילר: גם בין עולם התרבות לבין המדינה, כמו שבין המדינה לבין עולם התרבות.

נחמן שי: יכול מאוד להיות מצב שתשלח, נילי יושבת פה, שתשלח אמן או אמנית לביאנלה ופתאום הוא יגיד משהו נגד הכיבוש.

נחמן שי: נגיד.

נחמן שי: אז מה נעשה?

נחמן שי: אז נחזיר אותה או נחזיר אותו?

נחמן שי: נאמר, בסדר.

נחמן שי: זה חלק מהמרחב של הדעות שמדינת ישראל עדיין מתברכת בו.

נחמן שי: אם אתה רוצה, זה חלק מהנושא של התרבות.

נחמן שי: אפשר לחיות עם זה.

נחמן שי: זה לא אומר שמחר נפסיק.

נחמן שי: כי צריך לזכור שכשמסבסדים אז מסבסדים בקו רחב.

נחמן שי: אני לא רוצה להאריך יותר.

נחמן שי: הנושא של בתי ישראל או בית ישראלי, זה דבר שהיה צריך להיות איזה שהוא גם מוקד תרבות, נכון?

נחמן שי: אני יודע שזה לא יוצא לפועל, בגלל בעיות ביטחון וכן הלאה, אבל זה דבר שאם אפשר להרחיב אותו גם לזה, אם אפשר, אם אתה מדבר על קרנות וכן הלאה, אם אתה, סביב הרעיון שיש לך איזה שהוא מוקד תרבותי במדינות שונות, זה דבר נפלא ומדינות עושות את זה וזה המנוע וזה מערכת השיווק של העולם.

נחמן שי: אז זה, אם נצליח לעשות פעם, יהיה דבר גדול.

נחמן שי: לפעמים זה בתוך השגרירות, אבל זה צריך להיות עניין נפרד.

נחמן שי: אז גם אתה מחבר לזה את העניין היהודי, זה לא רק העניין הישראלי, זה גם העניין היהודי, שיש כמובן זיקה בין שתי התרבויות האלו, לא חפיפה, אבל זיקה.

נחמן שי: לסיכום, אני שמח שאתה שם זרקור על הנושא הזה ואני מזמין כל פעילות שתעשה בעתיד, אני אעזור לך, כי באמת אי-אפשר להפחית בחשיבות של הדברים שנעשים בתחום.

אלכס מילר: תודה לאדוני.

אלכס מילר: נועם, אחריו חברת הכנסת תירוש ואחריו משרד התרבות.

נעם סמל: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

נעם סמל: אני רוצה לדבר באופן אישי ואולי דרך העניין האישי, אני אענה גם על כמה שאלות שאתה שאלת, כי אני לשמחתי מלווה כבר כמה עשורים את המסעות של התיאטרון הישראלי לחו"ל.

נעם סמל: אז קודם כל, הקאמרי למשל, נוסע בשבוע הבא לוושינגטון, לחודש ימים, עם הצגה שנקראת השיבה לחיפה, וזה תולדה של אותו אירוע של המלט שהיה לפני ארבע שנים, שדני איילון שהיה שגריר בוושינגטון ושגריר זה מעמד מיוחד במינו שתלוי באישיות של השגריר, הוא יכול לשנות את התפישות התרבותיות, נעזוב את הסובסידיה, גייסנו כספים, יושבת פה גב' אמינה הריס שהיא יושבת-ראש האגודה הבינלאומית של הקאמרי, שהיא מגייסת כספים בחו"ל, כדי שהתיאטרון יוכל לנסוע לחו"ל.

נעם סמל: כי במחול או במוסיקה, כמו שנאמר כאן קודם, יותר קל כי אין בעיית שפה.

נעם סמל: עברית היא בעיה, היא בעיה.

נעם סמל: לא מדברים עברית כל-כך הרבה בעולם וצריך לתרגם וצריך לטפל בכל העניינים האלה.

נעם סמל: אבל כיוון שזה היה בחסות הקנדי סנטר, אז עכשיו מביאים הצגה אחרת שעוסקת בקונפליקט הישראלי פלסטינאי, ודווקא מנקודת מבט של מחזאי ישראלי, בועז גאון, שמסתמך על נובלה של רסאן כנפאני, שבפעם הראשונה והיחידה, דרך אגב, עד היום, סופר ערבי נוגע בסבל של ניצולי השואה בישראל.

נעם סמל: זאת אומרת, זה מדהים מה קורה פה וזה ברור, אני לא רק מדבר שהכל צריך להיות הסברה.

נעם סמל: אז זו דוגמה אחת.

נעם סמל: אנחנו מוזמנים עם המלט לקרואטיה, אנחנו מוזמנים עם המלט ו-וויצק לפוזנן בפולין, אנחנו בקו-פרודוקציה עם תיאטרון טוקיו נשי טרויה, דרמה יוונית, לעוד שלוש שנים ואני רוצה קצת לקלקל את החגיגה ולהגיד משהו – אנשי משרד החוץ הישראלי הם הטובים ביותר בעולם.

נעם סמל: אין משרד חוץ בעולם שעושה, באמת, שעושה מה שהם עושים.

נעם סמל: כי תוארו פה העניינים – לגרמנים יש תקציבים, ממכון גתה, והם לא מתאמצים כמו שאצלנו מתאמצים.

נעם סמל: ברור שאישיותו של השגריר היא מאוד חשובה, כמו דני בוושינגטון או כמו אנה עזרי במוסקבה, שבזכותה הגענו למוסקבה.

נעם סמל: זאת אומרת, לשגריר יש, יש שגרירים שלא עושים.

נעם סמל: יש שגרירים שלא עושים.

אנסטסיה מיכאלי: חשוב לציין שיש שגרירה חדשה עכשיו.

נעם סמל: נכון, שהיא גם כבר נרתמה לעניינים ועשתה פה שלושה חודשים הכנה לקראת.

נעם סמל: אז השגרירים שלנו, בחלקם עושים המון ובחלקם עושים מעט ובחלקם לא עושים כלום, ושגריר אחר בכלל לא עושה מה ששגרירים ישראלים.

נעם סמל: מה שנאמר כאן קודם, יש דרישה עצומה לתרבות ישראלית ואני רוצה לתאר לכם את הוויה דולורוזה.

נעם סמל: דיברו פה על 5,000 דולר או 5,000 יורו, לפעמים על 5,000 דולר או 1,000 דולר, נופלת נסיעה.

נעם סמל: כי מה העיקרון של הייצוא התרבותי בעולם?

נעם סמל: אם אנחנו מזמינים תיאטרון מאיטליה או להקת מחול מסין, השגרירים משלמים את כרטיסי הטיסה והקונטיינר של התפאורה, אלה כללי המשחק, אלה כללי המשחק בכל העולם, כולל מזרח אירופה והעולם השלישי, אלה כללי המשחק.

נעם סמל: ואנחנו צריכים לחזר על הפתחים כי אסור לנו, לכל מוסדות התרבות בישראל, לממן נסיעה לחו"ל מהתקציב שלנו.

נעם סמל: כי התקציב שלנו, אומרים לנו, זה בשביל לעשות אמנון פה.

נעם סמל: אבל יש משמעות גדולה, כמו שנאמר כאן על-ידי חבר הכנסת הורוביץ.

נעם סמל: אתן לכם דוגמה – כשאני הייתי קונסול התרבות בניו-יורק, הצלחתי להכניס את גשר לפסטיבל ברוקלין Academy of music.

נעם סמל: אנשי המחול יודעים על מה אני מדבר.

נעם סמל: יש שם פסטיבל תיאטרון.

נעם סמל: גשר היה בחיתוליו, זה היה בחודשים הראשונים.

נחמן שי: נכון.

נחמן שי: עוד לא היה גשר.

נעם סמל: קיבל ביקורת אדירה בניו-יורק טיימס, צ'יץ' אימץ את התיאטרון.

נעם סמל: בזכות ההופעה בניו-יורק.

נעם סמל: זאת אומרת, אני נותן לכם פה סיפור קטן שבזכותו קיים גשר עד היום, שזה תיאטרון נהדר, ובזכות זה שפתאום צ'יץ' היה ראש העיר, ראה ביקורת בניו-יורק טיימס, אמר – וואו, ואני מוכרח לטפל בנושא הזה.

נעם סמל: זאת אומרת היו אנשים כמו צביקה זמיר, ראש המוסד לשעבר, שהיה יושב-הראש אז וכל אלה ודחפו את זה, הנה גשר קיים עד היום.

נעם סמל: זאת אומרת, לקשר הבינלאומי יש משמעות עצומה פה בארץ.

נעם סמל: אני יכול להגיד לכם שאם תיאטרון או מחול או מקהלה או תזמורת מקבל ביקורת מצוינת בחו"ל, שהיום קשה לנו מאוד להכניס את התקשורת, כי התקשורת כבר לא רוצה להתייחס לדברים טובים, רק אם יש סקנדל, היא לא מכניסה.

נעם סמל: אם יש ביקורות מצוינות על בת-שבע או על הקאמרי או על הבימה, הם לא מכניסים, זה לא מעניין אותם.

נעם סמל: רק אם יש בעיות, התקשורת היא מאוד מאוד אגרסיבית, אפשר לומר, ובכל-זאת, אם יש סיקור למסע שלנו לחו"ל, למסע של מוסד תרבותי ישראלי, זה מעלה את רמת המכירות שלנו פה בארץ.

נעם סמל: קשת"ום צריכה לקבל תקציב פי חמש, מה זה שלושה מיליון דולר?

נעם סמל: 15 מיליון דולר, מינימום.

נעם סמל: כמה הולך על הסברה, דני, סליחה על השאלה?

נעם סמל: כמה תקציב ההסברה במשרד, גלוי-?

דניאל אילון: כ- 40 מיליון.

נעם סמל: אנחנו פי עשר יותר טובים מהסברה, אנחנו כולנו.

נעם סמל: אנחנו יותר, אנחנו מדברים יותר טוב, סליחה, בלי לפגוע בפוליטיקאים ועם כל הכבוד לשגריר, השגריר מראש, יש עליו סטיגמה שהוא מדבר מטעם, אנחנו לא מדברים מטעם, אנחנו מדברים מה שאנחנו רוצים.

נעם סמל: אנחנו, הסופרים שלנו, הדברנים הכי טובים.

נחמן שי: אבל אז אתם צריכים לקבל את הטקסטים שמכתיבים לכם.

נעם סמל: לא מכתיבים לנו טקסטים, אף אחד לא הפעיל עלינו צנזורה.

נעם סמל: אבל תיארת פה, תואר העניין הפולני.

נעם סמל: אתם יודעים מה שהפולנים עשו פה?

נעם סמל: אתם מבינים למה?

נעם סמל: הפולנים לפני כמה שנים הגיעו למסקנה שהדימוי של פולין בישראל הוא לקוי כי אנחנו, הישראלים, והנוער שלנו, מזהה עם פולין עם אושוויץ.

נחמן שי: נכון.

נעם סמל: הם אמרו – מה נעשה?

נעם סמל: תשמעו מה הם עשו.

נעם סמל: הם לפני שלוש שנים הזמינו לפולין כ- 400 אנשי תרבות ישראלים, ביניהם אני ואנשים שיושבים פה.

נעם סמל: הוזמנו לשבוע ימים על חשבון ממשלת פולין, מה שאנחנו רוצים, היתה לנו מלווה, סטודנט או סטודנטית, הכל על חשבונם, אני נסעתי לגדנסק ולפוסדן ולכל המקומות האלה ועשיתי קשרים לא נורמאליים, הזמנתי אותם לארץ, הם מימנו, אני הבאתי חמישה תיאטרונים, הקאמרי אירח חמישה תיאטרונים מפולין בשנה אחת על חשבון הפולנים, נסענו לפולין, אני לא מדבר רק על תיאטרון, סופרים, ציירים, משוררים, You name it, אמנים פלסטיים הזכרתם, כולם היו בפולין, כולם בעד פולין עכשיו.

נעם סמל: אחר-כך הם עשו בארץ.

נעם סמל: זאת אומרת, קודם כל הביאו אותנו, אחר-כך הביאו את התרבות הפולנית לפה, אנחנו עכשיו מחוברים אליהם, הם הצליחו לשנות את הדימוי של פולין ואנחנו, בואו לא נתעלם, אנחנו לא מזכירים מה קורה מעבר לקו הירוק, חבר'ה, רבותיי, כל אורח שמגיע לכאן מאירופה, נלקח גם לרשות הפלסטינאית, רוב, סליחה, רוב.

נעם סמל: אמינה היתה לא מזמן, היה פה איזה, אנחנו הקאמרי, אירחנו ארגון של תיאטרוני אירופה, 50% מהם, על חשבונם, במימון ה- British council, ו- Goethe Institut, לקחו אותם באוטובוס לרמאללה, לשכם ולכל המקומות, לראות יעני תיאטרון, איזה תיאטרון?

נעם סמל: מחנות פליטים.

נעם סמל: בג'נין.

נעם סמל: זאת אומרת, הם מנצלים עד תום את העניין הזה.

נעם סמל: מחנה פליטים זה סצנה תרבותית, כן.

נעם סמל: אנחנו עדינים, לא לוקחים אותם לשדרות, לא לוקחים אותם למקומות האלה, אנחנו מראים להם תיאטרון, מראים להם מחול, סוזן דלל, אנחנו עדינים, בכלל בעניין הזה.

נעם סמל: זה גם שינה גם תפישת עולם אצלנו, בעניין הזה.

נעם סמל: אבל אין ספק שהמאבק הפוליטי של ישראל גם מתנהל בשדה התרבותי, בואו לא נתעלם מהעניין הזה.

נעם סמל: ואין ספק, זה יתרון, נחמן, תסלח לי שאני אומר, אני לא חולק עליך, אבל כשמישהו מציג קונפליקט ישראלי ערבי, יש לו יתרון יותר גדול, יש לו יתרון ענק, מזמינים אותו לפסטיבלים.

נחמן שי: אמרתי שצריך לצפות שזה יוצג.

נעם סמל: בדיוק.

נעם סמל: אבל מצד שני, אני מסיים באירוע שקרה, אותה מירה עוואד, שהופיעה באירוויזיון, לפני שנתיים היינו בשטוטגרט עם הצגה שנקראת פלונטר, שעוסקת בקונפליקט הישראלי ערבי.

נעם סמל: בתום ההצגה, היה Discusion, הם עושים רב שיח.

נעם סמל: יושבים 200, 300 איש שהיו בהצגה, עם השחקנים, אני במקרה הזה הייתי המנחה, ואנשים שואלים שאלות את השחקנים.

נעם סמל: וקמה בחורה ואומרת – אני זאת וזאת, אני ממינכן, אני רוצה לשאול אותך, מירה עוואד, כי הצגתי את כל השחקנים, אמרתי זה ישראלי יהודי, זה ישראלי ערבי פלסטינאי, זה ככה, כל אחד, או שהם הציגו את עצמם.

נעם סמל: אומרת למירה עוואד – איך את מעיזה להגיד שאת ישראלית ערבייה נוצרייה פלסטינאית?

נעם סמל: ככה היא הציגה את עצמה.

נעם סמל: איך את מעיזה?

נעם סמל: את פלסטינאית.

נעם סמל: עונה לה מירה עוואד – תגידי, כמה שנים את בגרמניה?

נעם סמל: אומרת לה ההיא – אני 25 שנה במינכן.

נעם סמל: אז היא אומרת לה – את אל תגידי לי, ואת יושבת בגרמניה, איך להציג את עצמי.

נעם סמל: אני ישראלית, ערבייה, נוצרייה, פלסטינאית גאה להיות שייכת לתיאטרון ישראלי.

נעם סמל: ככה היא אמרה.

נעם סמל: זאת אומרת זה שווה מיליארדים, מבחינה הסברתית, אבל אני לא אמרתי לה מה להגיד, אף אחד לא אמר מה להגיד, היא אמרה את מה שיש לה להגיד והיא עוברת את הגהנום שלה מהצד הישראלי ומהצד הפלסטינאי, תוקפים אותה בכל מיני מקומות.

נעם סמל: אבל בכל מקרה, היא ייצגה את ישראל באירוויזיון ויש הרבה כאלה, שהם מעריכים מאוד ופתאום שואלים אותך עיתונאים – מה, הם יכולים לדבר מה שהם רוצים?

נעם סמל: זאת אומרת, הדבר הזה, הוא גם כן ערך נורא חשוב שהתרבות מאפשרת לנו להקרין החוצה וכמובן, כמו שנאמר כאן על-ידי אלון, בסיכומו של דבר, האיכות קובעת.

נעם סמל: לא לוקחים דבר לא איכותי.

נעם סמל: תודה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: חברת הכנסת תירוש, בבקשה, גברתי.

רונית תירוש: כן, תודה רבה.

רונית תירוש: אני כמובן מסכימה עם כל מילה של נועם, לגבי החשיבות שיש לגופי התרבות השונים בהסברה.

רונית תירוש: אני באמת רואה בהם שגרירים ואני הייתי מצפה ממשרד החוץ להיות יותר אקטיביסט בעניין הזה, מהסיבה הפשוטה שנועם הצניע בדבריו את העובדה שיש מחזות, זה לא קשור לתיאטרונים, זה יכול להיות בכל תיאטרון, אבל יש מחזות ויש סרטים, בעיקר אלה שעוסקים בסכסוך הישראלי פלסטינאי, שמוזמנים על-ידי כל מיני קרנות בחו"ל ובעצם מסבסדים להם הכל וזה מה שרואים בחו"ל ואני לא אחת שמעתי מאנשים בחו"ל, אנשים שלנו, ישראלים, בין אם בתפקיד או לא, אומרים – רבותיי, אתם, לא רק זה, לא רק אנשים שלנו, אפילו אחד השגרירים בספרד, לא שגריר, הוא ממונה על התרבות, פה בשגרירות שלנו, אמר – אתם לא יודעים איך ישראל מוצגת בחוץ, זאת אומרת, זה מה שיש.

רונית תירוש: אם אין איזונים, אם אין את כל הרפרטואר, את כל המגוון, זה מה שרואים, זו התדמית שנוצרת למדינת ישראל ולכן אני חושבת שבנקודה הזאת, משרד החוץ צריך להיות יותר אקטיביסט, גם במובן הזה שלא ישאיר את זה לפתחו של שגריר שמודע או לא מודע, אלא באמת שתצא איזה שהיא הנחיה, מתוקצבת, או לחילופין אם יש תקצוב בשגרירויות עצמן, וחלק מסוים חייב, חייב להיות צבוע ומוקדש להזמנת אמנים שחקנים תערוכות, מוסיקה, כל ענף אמנותי שיכול לשגרר אותנו, להסביר אותנו, ובעיקר לתת לא רק את האיזונים אלא את הערך המוסף של מדינת ישראל.

רונית תירוש: זאת אומרת, יש פה, זו מדינה לא מתפתחת, זו מדינה מפותחת, עם תרבות יוצאת מן הכלל, בדרך-כלל מאוד מערבית, זאת אומרת, זה עונה למרבית המדינות בעולם שאנחנו לפחות רוצים לפנות אליהם ושם נערכות המלחמות.

אלכס מילר: יש פה שילוב של כמה וכמה תרבויות.

רונית תירוש: כן כן, אני גם את חבר העמים הכנסתי כבר מזמן לעולם הזה, בניגוד לעולם של דרום אמריקה שהולך ומתרחק מאיתנו והמוסלמים בוודאי ואפריקה.

רונית תירוש: זאת אומרת, יש לנו, אנחנו עלולים להפסיד במקומות שעד היום הרגשנו די בטוח שם וחשוב שמדינת ישראל תראה את כל הגוונים המאוד נאורים שלה, מאוד פתוחים שלה, מאוד דמוקרטיים שלה ומאוד תרבותיים שלה.

רונית תירוש: אז לכן, אני לסיכום רק מבקשת, קח לתשומת לבך, חשוב לא להשאיר את זה ליד המקרה, אלא לצאת באופן ממוסד בהנחיה ממוסדת לכל השגרירויות שלנו בעולם, לצבוע תקציב מסוים ולוודא נפח של פעילות של שגרירות, הרי מדווחים לכם על כל פגישה ועל כל שיחה.

רונית תירוש: נפח מסוים מהטיפול של השגרירות, צריך להיות בהפקת אירועים שכאלו.

אלכס מילר: תודה, גברתי.

אלכס מילר: משרד התרבות.

אלכס מילר: בבקשה.

נילי כהן: דיברו כאן הרבה על איכות.

נילי כהן: התפקיד של משרד התרבות הוא לא כלפי חוץ בעצם אלא כלפי פנים והאחריות של משרד התרבות זה באמת לשמור ולהקים תשתיות מקצועיות ברמה איכותית מאוד גבוהה, וזה מטרת התמיכה שלנו בכל הגופים – תיאטרונים, אופרה, מחול, מוסיקה, קולנוע שעכשיו כבש מקום מאוד משמעותי.

נילי כהן: זה בעצם התפקיד שלנו.

נילי כהן: אנחנו מכירים מאוד בערך שיש לגוף תרבותי לצאת לחוץ לארץ, גם כלפי העבודה שלו פנימה, מאוד צדק ניצן הורוביץ שאמר את זה, כי יש לזה השפעה מאוד מאוד חזקה על הפעילות בארץ, בכל מיני מובנים.

נילי כהן: נועם הזכיר כאן כמה היבטים ואפשר לבוא ולהגיד שבעצם המופע בחוץ לארץ הוא הפיק של גוף תרבותי שפועל בארץ וכשהציבור  בארץ שומע על המוניטין שיש לגוף הזה, הוא נוהר לצפות במופעים של המוסדות האלה גם.

נילי כהן: מה שאנחנו כן מחזקים וחיזקנו זה דווקא בשיטות הבירוקראטיות, גם במסגרת התבחינים לתמיכות, את העניין של מוניטין.

נילי כהן: זאת אומרת שאם גוף יוצא החוצה והוא זוכה בהכרה בינלאומית והוא מוזמן עוד ועוד, הדבר הזה בא לידי ביטוי גם בתקציב של אותו גוף ובעצם כאן התרומה שלנו.

נילי כהן: אני רוצה להגיד שהיו שנים שהיינו שותפים למשרד החוץ לקשת"ום, במימון גופים שיצאו לחו"ל.

נילי כהן: מתוך הכרת החשיבות בעניין הזה, לגוף התרבותי.

נילי כהן: העניין של שגריר, העניין של הסברה או דברים כאלה, זה באמת התפקיד של קשת"ום, זה לא התפקיד שלנו, אבל אנחנו מכירים בחשיבות.

נילי כהן: מה שקורה, שהבירוקרטיה מציבה לנו הרבה מאוד מוקשים בדרך.

אלכס מילר: מה זה בירוקרטיה?

נילי כהן: זאת אומרת שאם קשת"ום, שזה התפקיד שלה, תומכת בגוף שיוצא לחו"ל, אנחנו לא יכולים לבוא ולייעד כסף צבוע ליציאה לחו"ל כי זה כפל תמיכות.

נילי כהן: זאת אומרת, שאם משרד החוץ נותן, שום משרד אחר לא יכול לתת.

אלכס מילר: רגע, אבל אם אנחנו בחוק נגיד מקימים קרן שהוא קרן משותף שגם יכול לגייס תרומות לפי הקרן הזו, אתם כן יכולים.

נילי כהן: לא, משרדי ממשלה לא יכולים.

אלכס מילר: למה?

אלכס מילר: יש לי כמה קרנות שהם שותפים עם משרדי הממשלה לקרנות האלו, בטח, מה, במשרד התשתיות יש לי, במשרד התמ"ת יש לי.

אלון בר: יש לנו בעיה של כפל תמיכות.

אלכס מילר: יש קרן ממשלתי.

אלון בר: אולי אפשר לאחד את הקרנות, אז לא יהיה פה כפל תמיכות.

נילי כהן: כרגע אנחנו מדברים על תמיכה, הקצבה, תקרא לזה איך שתקרא לזה, משני משרדים, זה דבר שהוא אסור.

נילי כהן: זה כפל תמיכות וזה נחסם מייד.

נילי כהן: ועד לפני שנתיים בעצם, עזרנו באיזה שהיא עזרה קטנה לדבר הזה.

אלכס מילר: יש דוגמה.

אלכס מילר: נגיד אירוויזיון, גם רשות השידור לוקחים חלק, גם חוץ וגם התיירות.

נילי כהן: אז במקרה כזה, בא משרד החוץ, אומר – אני נותן רק ל- א', ב', ג', ד'.

נילי כהן: בא משרד התיירות, אומר – ה', ו', ז', וזה אתה צריך לפלח את הדבר הזה וזה לא פשוט.

נילי כהן: זה ממש ממש לא פשוט ויגידו כאן הגופים שיוצאים.

נילי כהן: זו מגבלה שאולי אפשר לפתור אותה באיזה שהיא צורה, כשמדברים על קשרי חוץ.

נילי כהן: כשמדברים על נסיעות לחו"ל.

נילי כהן: אני לא יודעת עניין של קרן, יכול להיות שקרן בלתי תלויה, אבל אז איך אנחנו נותנים תקציבים?

רונית תירוש: העלית את הבעיה, תשאירי לאלכס למצוא את הפיתרון, הוא חושב גם שיש לו והלוואי וכן.

נילי כהן: זה לגבי הדבר הזה.

נילי כהן: כל היתר נאמר.

אלכס מילר: חברת הכנסת מיכאלי, אחריה – לאה, ממשרד החינוך.

אנסטסיה מיכאלי: אני אהיה קצרה, יש לי רק שאלה, אדוני יושב-ראש הוועדה, לסגן השר, חבר הכנסת דני אילון.

אנסטסיה מיכאלי: אנחנו שמענו כאן נציגים ממשרד התרבות, היו כאן נציגים מכובדים ממשרד החוץ שמתעסקים בתחום.

אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שזו פעילות מאוד חשובה ותודה על הדיון הזה.

אנסטסיה מיכאלי: השאלה היא כזו – יש לנו בעצם, כל פעם שאנחנו יוצאים לחו"ל, כל אחד מתלונן שיש לנו בעיה בהסברה.

אנסטסיה מיכאלי: תמיד יש כאלה תלונות ומי שבאמת עושה את העבודה, זה אנשים פרטיים לפעמים, קרנות למיניהן שאתה ציינת עליהן, אנשים שיש להם את הלב ואת הנשמה והאמונה העמוקה שבעצם על-ידי התרבות, נוכל להביא את ישראל למקום אחר גם.

אנסטסיה מיכאלי: השאלה היא, יש לנו משרד של ראש הממשלה, יש לנו את משרד החוץ, יש לנו גם משרד החדש שהוא נקרא ממש כך, הסברה, שעד כמה שהבנתי שריכזו פעילות רחבה מאוד לאיסוף של כל מיני שמות של אמנים מפורסמים, על-מנת להביא אותם לחו"ל ולהציג אותם בכל מיני כנסים או כל מיני הצגות ובכל פעם יש עוד הצעה של עוד איזה שהוא משרד התרבות, משרד המדע.

אנסטסיה מיכאלי: השאלה היא כזו – האם יש גוף שפשוט מרכז את זה, שמעביר באותה מידה גם הרצאות כפי שבזמנו עשה לדוגמה שר החוץ אביגדור ליברמן, עשה כנס של כל השגרירים מכל המדינות, ריכז אותם שבוע שלם , נדמה לי כאן, עם הרצאות של חמישה ימים.

אנסטסיה מיכאלי: לדעתי, יש כאן מקום לעשות גם באותה מידה, אותה עבודה בשיתוף פעולה עם כל התיאטרונים, עם כל האנשים שמתעסקים בתרבות בשירה, בהצגות, יש הרבה מאוד, זה כבר התחום של האנשים שמובילים את זה, ולהביא להם גם את העמדות וההסבר.

אנסטסיה מיכאלי: כי הרבה מאוד פעמים, אותם אמנים הם בעצם מתראיינים בתקשורת ואו שמחוסר ידע או שמחוסר הבנה עמוקה או שלא משנה, אפילו שהוא יודע, אבל יש לנו עמדות של מדינה, יש לנו דברים שעדיף להעביר ולא לקלקל וחשוב מאוד לתת גם אותה הדרכה בשביל אפילו אותו מנהל תיאטרון.

אנסטסיה מיכאלי: האם יש אופציה כזו לכזה כנס תרבותי?

אנסטסיה מיכאלי: הוא צריך להיות בינלאומי, אני מניחה.

דניאל אילון: כן, אני חושב שמה שהציגה כאן חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי זה דבר מאוד חשוב, מאוד חיובי.

דניאל אילון: אני חושב שאנחנו ניתן את הדעת על זה, אלון והצוות המקצועי, לראות באמת איך אפשר לארגן דבר כזה.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: לאה, קודם כל, ברכות על התפקיד.

לאה רוזנברג: אני רוצה רק להגיד שגם מערכת החינוך שייכת לקשתו"ם, גם אנחנו מיוצגים על-ידי קשתו"ם ועובדים בשיתוף פעולה והחלק הצנוע בדבריי, כיוון שכשמדברים על חינוך ומדברים על קשרים עם מדינות אחרות, אז הדימוי של החינוך בתוך ישראל, הוא דימוי רע.

לאה רוזנברג: לעומת זאת, הדימוי של תוצרי החינוך של מערכת החינוך בעולם, הוא דימוי מעולה.

לאה רוזנברג: ואני זמן קצר מאוד בתפקיד שלי, מוכרחה להגיד שבזמן הקצר הזה, כשאני נפגשת עם, נפגשתי עם שבעה שגרירים כבר, בצניעות רבה מאוד בלהגיד מערכת החינוך במדינת ישראל, הם מספרים לי על שבחה של מערכת החינוך במדינת ישראל.

לאה רוזנברג: אני רוצה להביא רק דוגמה אחת, דוגמה אחת של נושא שאני מציגה אותו כאחד הנושאים שאנחנו יכולים כן לשתף בידע המוצלח שלנו ודווקא זה קשור לנושא של היום.

לאה רוזנברג: הנושא למשל של המנגנונים שהקימה מערכת החינוך, בחינוך הבלתי פורמאלי, שאחד התוצרים שישראל עומדת באחד המקומות הראשונים בעולם בנושא של ביקורי תלמידים במופעי תיאטרון, מחול וכל השאר.

לאה רוזנברג: זה לא נולד במקרה.

לאה רוזנברג: זה תוצר של מערכת חינוך שהקימה מנגנון חינוכי, בתוך         בתי-הספר, והתוצאה של זה, שיש היום באמת ביקורים רבים.

לאה רוזנברג: אז זה דוגמה אחת, כמובן, בתוך הדוגמה הזאת, ההליכה לתיאטרון, למופעי תרבות אחרים, זה רק מרכיב אחד בכל החינוך הבלתי פורמאלי תנועות הנוער וכל הדברים האחרים.

לאה רוזנברג: אבל המנגנונים שאנחנו יצרנו הם מנגנונים שהם לא מוכרים בהרבה מדינות בעולם, והם מאוד שמחים לשמוע עליהם.

לאה רוזנברג: אני לא אציין עכשיו נושאים אחרים שמבחינת הידע שנצבר במדינת ישראל אולי עוד נושא אחד שהוא גם מקור לגאווה לאומית.

לאה רוזנברג: חזרתי לפני שבועיים מביקור של הזמנה מיוחדת של האוסטרים, לגבי הנושא של הקניית שפה, שפה שפת אם כרגע או שפה זרה שנייה, לאנשים שהם מהגרים, שזה נושא שמטריד את כל מדינות אירופה היום, הנושא של ההגירה והקניית השפה, לפחות מהזווית החינוכית.

לאה רוזנברג: הניסיון שנצבר במדינת ישראל לגבי הקניית שפת אם לעולים חדשים הוא מסוג הדברים הנדירים המיוחדים במינם, שאת הידע הזה הם מבקשים כן שאנחנו נוכל לספק אותו, את הידע הזה וכך נוצרו שיתופי הפעולה.

אלכס מילר: אפרופו הנושא של השפה זרה שנייה, אנחנו קיימנו כאן אין ספור דיונים על השפה הזרה השנייה, לכלל ילדי הארץ וכמובן לפי מי שרוצה שפה זרה שנייה, שזה היה במסגרת הדיונים על הרוסית ואז כל הזמן טענו שבגלל שיש הסכם תרבות עם צרפת, אז בגלל הסכם התרבות הזה, אנחנו מלמדים כאן, נותנים בחירה לתלמידים בין ערבית לבין צרפתית.

אלכס מילר: אני לא כל-כך, עד היום אני לא מבין איפה זה כתוב שם.

רונית תירוש: לא כתוב.

רונית תירוש: זה מיתוס.

אלכס מילר: זה לא חלק מזה?

אלכס מילר: יפה.

אלכס מילר: אז השאלה היא כזאת גם כן, האם צריך להיות גם זה חלק מאיזה שהוא הסכם תרבות שצריך להיות עם רוסיה, או שאין שום קשר בכלל לנושא של מה שיש עם צרפת.

אלכס מילר: אם חלק מהסכם התרבות עם צרפת כתוב שמדינת ישראל מחויבת ללמד כשפה זרה שנייה צרפתית, זה משהו אחד.

אלכס מילר: אם לא, אז למה כל הזמן מעלים את העניין הזה?

לאה רוזנברג: בהקשר הזה שכבר צוין כאן של הסכמי התרבות שיש, בדרך-כלל הסעיף החינוכי שם הוא סעיף כללי מאוד ורק עם חלק מהמדינות אני עכשיו לומדת את הנושא הזה, עם חלק מהמדינות הוא סעיף שהוא כבר מפורק לפרטים ואיפה זה יהיה וחלו באמת שינויים, חלים שינויים מאוד טובים, באמצעות כמובן קשתו"ם, כדי לקדם את הדברים האלה.

לאה רוזנברג: אחד מהם יהיה, כמובן, גם הנושא הזה.

אלכס מילר: תודה.

רונית תירוש: לשפת בחירה נוספת?

אלכס מילר: זה קיים, אבל זה קיים רק לעולים.

אלכס מילר: אנחנו כבר בשלב ב', כאשר יש ילדים שהם נולדו לעולים, והם גם רוצים ללמוד את השפה ואין שעות לזה, זה רק לעולים.

אלכס מילר: יש כבר ועדה מיוחדת במשרד החינוך, שכבר עובדת על בדיקה של העניין הזה.

אלכס מילר: אל תשכחו, יש גם הרבה מורים שהגיעו וצריך גם להעסיק אותם.

רונית תירוש: לגיטימי, אחרי כל-כך הרבה שנים לעשות פריש-מיש בכל העניין.

אלכס מילר: נכון.

אלכס מילר: כן, בבקשה.

קלאודיו קוגן: אני משנה למנכ"ל במרכז סוזן דלל.

קלאודיו קוגן: אני רוצה להודות לחברת הכנסת תירוש, תודה על האזכור על דרום אמריקה.

קלאודיו קוגן: אני חושב שזה בדיוק איזה שהוא מקום שאנחנו נפלנו השנה.

קלאודיו קוגן: אני חושב שתרבות זה אחד מהייצוגים הכי טובים שיש למדינת ישראל ומשרד התרבות תומך בעשרות אם לא במאות מוסדות תרבות וההיצע התרבותי שלנו הוא מאוד מאוד איכותי.

קלאודיו קוגן: לא הוזכר פה כמעט הספרות ודיברנו באחת הפגישות שלנו עם אחד השרים הקודמים, כמה אינטימי זה המעשה שבן-אדם הולך לישון עם ספר מתורגם אי-שם ברחבי העולם, ואין סוכן יותר טוב מאשר הדברים האלו, אבל לפעמים אנחנו נופלים.

קלאודיו קוגן: השנה היה כנס של שגרירי ישראל ברחבי העולם, והיה חצי יום בנושא של תרבות וזה היה במרכז סוזן דלל, נעם היה בפאנל, ובין הדברים שנאמרו שם זה שלא מגיע מספיק תרבות לדרום אמריקה.

קלאודיו קוגן: הנה אנחנו נמצאים בדיוק שנה אחרי זה, והנה, הדימוי שיש לנו ברחבי העולם ועוד מעט זה יהיה עוד יותר גרוע.

קלאודיו קוגן: אנחנו עוסקים, והזכיר פה השגריר בר, חשיפה למחול, שזה אירוע שאנחנו מקיימים מדי שנה.

קלאודיו קוגן: השנה, בחודש דצמבר, הגיעו 190 איש מ- 39 מדינות ברחבי העולם.

קלאודיו קוגן: אולי זה נשמע המון, 190 איש, אבל זה עדיין כלום, כי צריכים להגיע לפחות 300 אם לא 400.

קלאודיו קוגן: אנחנו לא מכסים את כל הפסטיבלים וכתוצאה מדברים כאלו, אנחנו מוצפים בהזמנות ויושבת פה דינה אלדור, מנכ"ל להקת בת-שבע, ובסופו של דבר כשאנחנו צריכים להגיע לרגע כמו שנעם אמר, שאנחנו צריכים לשלוח להקה שלנו לחוץ לארץ, אין מספיק כסף בקופת המדינה, נגיד את זה ככה, לא משנה מאיפה, כדי לממן את אותם כרטיסי טיסה ואת אותו מטען.

קלאודיו קוגן: אז מה אנחנו עשינו?

קלאודיו קוגן: הבאנו 190 איש, יש לנו שיתוף פעולה מדהים, גם עם משרד התרבות, גם עם משרד החוץ, מכירים, הפסטיבלים הכי טובים הגיעו לפה, רק כדי לסבר את האוזן – ביולי יש שבוע שייקרא תל-אביב דאנס בפסטיבל מונפלייה, אנחנו, סוזן דלל, נופיע עכשיו במוסקבה ובסן-פטרבורג במסגרת ימי עצמאות, כולנו מוצפים בדברים.

קלאודיו קוגן: אבל אם אין מספיק כסף כדי שאנחנו נממן את כל הנסיעות שלנו, אז מה עשינו?

קלאודיו קוגן: אני חושב ש- 11 מיליון ש"ח זה נפלא שיש לקשתו"ם, אבל בשורה התחתונה – אנחנו תמיד חוזרים לאותו דבר.

קלאודיו קוגן: והדוגמה הכי מהותית עכשיו זה נושא שאת הזכרת, שזה דרום אמריקה.

קלאודיו קוגן: כולנו חושבים שזה אי-שם רחוק.

קלאודיו קוגן: אבל הנה, מה ארבע המדינות אמרו והנה עוד חמש מדינות יגידו עוד שבוע.

קלאודיו קוגן: וחבל.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: כן, יהודה, אתה רצית להתייחס.

יהודה כהן: ביקשתי, נכנסתי לדיון כי שמעתי.

יהודה כהן: יש איזה משהו, הייתי פעם מנכ"ל עמותת עזי"ת, עמותת זמר ישראלי ים תיכוני, במשך הפעילות עשיתי הרבה פעמים ושיתפתי פעולה עם קשתו"ם, אז היתה עליזה סביר, אני אציין כמה דוגמאות שפשוט מאוד התרבות הזאת לא נמצאת פה ועדיין לא בקשתו"ם.

יהודה כהן: הייתי במצריים, אירח אותי יעקב גיל, הקונסול שם, והסתובבנו עם זהבה בן במועדונים ובכל מיני אולפנים ושיתפנו פעולה.

יהודה כהן: עם שרית חדד הייתי ברמת עמון, השתתפנו במלון ירושלים ובמועדון סהרה הופיעו אמנים שלנו, במועדון ירדני.

יהודה כהן: אירחנו את הבמאים שלהם להקות.

יהודה כהן: ברבת עמון השתתפנו במסיבה של המלך חוסיין, הוזמנו למסיבה להשתתף.

יהודה כהן: השגריר שמיר התנגד.

יהודה כהן: מי זה, איך קוראים לו, אבי רוסו, מי זה שריף, מי זה, כל, מרגול, הוא לא רצה, הוא רצה את הפילהרמונית.

יהודה כהן: בכל זאת, השתתפנו, הופענו, עשינו הפקות מיוחדות לנושא הזה, המושל של עקבה השתתף באירוע.

יהודה כהן: אני חושב שקשתו"ם צריכה לשים את הנושא של הזמר הים תיכוני, התרבות הזאת, ככלי למטרה הזאת.

יהודה כהן: עשינו את זה, פעלנו, ואני חושב שזה נשכח.

יהודה כהן: חבל, קחו את זה לתשומת לב.

יהודה כהן: תודה, להתראות.

אלכס מילר: תודה רבה.

אלכס מילר: חברים, מישהו רוצה להתייחס, מישהו שלא דיבר?

אלכס מילר: לפני שאני מסכם?

אלכס מילר: לא. אז אני רוצה לסכם.

אלכס מילר: קודם כל, הוועדה רשמה לפניה את הסקירה של סגן שר החוץ ושל אלון בר, בכל מה שקשור להסכמי תרבות, דבר שמצביע על הפעילות הרחבה מאוד של המשרד בתחום הזה ואני גם לוקח את דבריו של אלון על כך ששגרירינו הם הטובים בעולם מבחינת ההיבט של הפעילות בתחום התרבות.

אלכס מילר: גם בטוח שבתחומים אחרים אנחנו לא מאחורי אף אחד.

אלכס מילר: זה דבר ראשון.

אלכס מילר: דבר שני, אנחנו מברכים את משרד החוץ, כמו שציינתי, על הפעילות, כמובן שאנחנו מכירים בבעיות שהן בעיות בירוקרטיות ובעיות כלכליות שכמו בכל דבר אחר, צריך להתמודד עם מה שיש ולעשות את המקסימום עם אותם התקציבים שניתנים לטובת דבר כזה או אחר.

אלכס מילר: אבל גם בנושאים האלו, אני מאמין שניתן למצוא פתרונות יצירתיים, ולדעתי, שני דברים שניתן לעשות אותם קודם כל חשוב שאנחנו נמצא דרך להקמת אותה קרן שיכולה לגייס כספים שהם כספים לא ממשלתיים, בשיתוף פעולה כמובן עם הכספים שיש, שנותנת אותם הממשלה.

אלכס מילר: צריך למצוא דרך לסינרגיה בין אותם המשרדים שיש להם פעילות קשרי חוץ בכל התחומים, שהם חלק מהסכמי תרבות, אם זה משרד החינוך בכל מה שקשור לחילופי סטודנטים ונוער, אם זה משרד התרבות בקידום פעילויות תרבותיות אמנותיות כאלו ואחרות, וכאשר באים ועושים מין כינוס של האחראים במשרדים השונים, פעם בכמה זמן, של לבוא ולעשות סינרגיה מסוימת, לפחות להצביע על יעדים ולבחור כל מיני פרויקטים מסוימים שיכולים להיות מתוקצבים של כל המשרדים וכבר אז לבוא ולחלק מי אחראי על מה, לדעתי זה יחסוך הרבה מאוד בעיות שמתמודדים איתן בעתיד, כאשר הנושא צף ואז צריך במהרה למצוא פתרונות ואין אותם בשלוף, ואז מתחילים לחשוב וכמו שנאמר כאן מקודם, שבחלק מהדברים זה כבר הופך להיות לא רלוונטי, כאשר מגיעים לרגע ההחלטה, אז גם בנושא הזה.

אלכס מילר: אני גם רוצה לברך את כל מי שעוסק באמנות ובתרבות במדינת ישראל, על עבודת הקודש שלכם.

אלכס מילר: חשוב מאוד גם מה שאתם עושים כאן, למען אזרחינו ומה שאתם עושים מחוץ לארץ, כי אתם מייצגים את אמנותכם ומייצגים את מדינת ישראל במסר שאתם מעבירים, המסר שאנחנו מדינה מתורבתת, שאנחנו מדינה שיודעת לבוא ולהתמודד בכל אותם הפסטיבלים, בכל אותן תחרויות ברמה הכי גבוהה, וגם לנצח והיו לנו תקדימים גם בשנים האחרונות וצריך להמשיך.

אלכס מילר: אין ספק שכל העולם הזה דורש השקעה גדולה מאוד, השקעה כלכלית, ופה צריכה להיות, לדעתי, גם החלטה של ראש הממשלה, שצריך לראות בנושא הזה כדבר אסטרטגי, ולמצוא הדרך להשקיע תקציבים קצת יותר גדולים ממה שהיום מושקע גם בתרבות בישראל וגם בכלל, מחוץ לישראל.

אלכס מילר: אני גם מקבל את ההודעה של חבר הכנסת סגן שר החוץ, כל כך שגם הפעילות הפרלמנטארית שלנו כחברי כנסת וראשי אגודות הידידות הפרלמנטאריים יכולה לתרום לקידום של אותם הסכמי התרבות, גם אם יש קשר טוב של חברי הכנסת לחברי הפרלמנט במדינות אחרות ועדיין יש איזה שהיא בעיה בהתקדמות בנושא של החתימה או הסכם כזה או אחר, לדעתי זה יכול לסייע כאשר אותם חברי כנסת פונים בצורה ישירה לחברי פרלמנט שהם ידחפו את זה מבפנים וזה בעצם המהות.

אלכס מילר: אנחנו לא יכולים לעשות יותר מדי בעולם הזה, זה עדיין העניין של היחסים הדיפלומטיים, אבל גם קשר אישי של חברי הפרלמנט ביניהם יכול לתרום המון לפעילות שהיא קשורה לעולם הספורט התרבות, האמנות וכו'.

אלכס מילר: כך גם כמובן שהנושא שהעלתה חברת הכנסת מיכאלי, בעניין של ריכוז פעילות, זה בעיה שלדעתי משקפת את כלל הבעיות במדינת ישראל.

אלכס מילר: כאשר אנחנו מדברים על הטיפול בנושאים שונים, אנחנו רק לא מזמן ישבנו על הנושא של הגיל הרך, כאשר מתברר לנו שלפחות שלושה-ארבעה משרדים אחראים על הגיל הרך במדינה ואף אחד לא מרכז את זה.

אלכס מילר: אז אני מאמין שגם בתחומים אחרים, יש הרבה מאוד גופים שלוקחים אחריות במערכת החינוך, זה לא רק משרד אחד שמטפל בחינוך לילדי ישראל, זה גם משרד התמ"ת וזה גם משרדים אחרים שלוקחים פעילות, אם זה גם במגזר השלישי.

אלכס מילר: אז אני חושב שגם בעניין של ריכוז, לדעתי הדבר יכול לבוא כאשר יש פעילות יזומה, אם זה נושא של חוץ, אז יש בטח של משרד החוץ לבוא ולכנס נציגים של אותם משרדים שיש להם פעילות קשורה לייצוג ישראל בנושאי התרבות והספורט, ולראות אם אפשר באמת, כמו שאמרתי, לעשות איזה שהיא סינרגיה בפרויקטים משותפים.

אלכס מילר: אם אפשר, חבר הכנסת אלון, סגן השר, אנחנו נקיים איזו שהיא ישיבה לחשיבה על הנושא של הצעת חוק להקמת הקרן, נראה אם מבחינת ההיבט המשפטי אפשר להתקדם עם העניין הזה, ננסח ונרוץ גם עם הנושא הזה.

אלון בר: אדוני היושב-ראש, רק כדי לא לסבך אותי עם עמיתיי השגרירים.

אלון בר: אמרו כאן אנשים אחרים שהאמנות זה השגריר הכי טוב של ישראל, אני תומך בזה, אבל זה לא אני אמרתי.

אלכס מילר: קודם כל, זה לא נכנס להודעת הסיכום.

אלכס מילר: כל אחד יכול להביע את עמדתו.

אלכס מילר: מה שאני כן הכנסתי, שכמו שאותם אנשים מייצגים את התרבות בישראל באים וטוענים ששגרירינו הם המובילים בתחום של ייצוג ודחיפה של התרבות של המדינה שלהם מחוץ לארץ, אז את זה אנחנו רשמנו ועם זה אנחנו נוכל להתמודד, לדעתי.

אלכס מילר: תודה רבה, הישיבה נעולה.