ועדת הכספים, כנסת 18, פרוטוקול מספר 580, 2010-12-14 11:00

משה גפני: אני עובר לנושא של מצב בית החולים 'ביקור חולים'.

משה גפני: אנחנו נמצאים במצב מתמשך, הרבה שנים כבר, שבית החולים 'ביקור חולים' נמצא בסכנת סגירה ועובדיו נמצאים בסכנת פיטורין, ומעל לכל, אני לא מדבר על הצוות הרפואי, על העובדים המסורים של בית החולים, בית חולים שנמצא במרכז ירושלים כל כך הרבה שנים עומד בסכנת סגירה.

משה גפני: אני לא חושב שאנחנו יכולים לעבור על כך לסדר היום ולתת לעניין להתמוטט בצורה הזאת.

משה גפני: מתברר שככל הנראה בית חולים פרטי, היות ומדובר בבית חולים פרטי, איננו יכול להחזיק מעמד אלא אם כן הוא בנוי על תרומות רבות מחוץ לארץ, אלא אם כן הוא בנוי על תכנית הבראה כשהממשלה נמצאת בעניין.

משה גפני: אין יכולת, ככל הנראה, להחזיק בית חולים.

משה גפני: זאת המציאות.

משה גפני: 'הדסה' נכנס לתכנית הבראה, 'לניאדו' נכנס לתכנית הבראה, בתי החולים נכנסו לתכנית הבראה.

משה גפני: אסור שבית החולים 'ביקור חולים' ייסגר ולהערכתי, אני אומר את הערכתי הלא מקצועית, ממה שלמדתי כאן מניסיון שהיה לי, גם מדיונים שהייתי עם הרב ליצמן, כשהוא היה יושב ראש ועדת הכספים, דיונים רבים שהיו על 'ביקור חולים' וגם על בתי חולים אחרים, מתברר שבתי חולים פרטיים אינם יכולים להחזיק מעמד מבלי שיהיה סיוע, או סיוע חיצוני, דהיינו מתרומות, או סיוע של תכניות הבראה שהממשלה כן נכנסת לעניין.

משה גפני: לכן הדיון הזה, לפני סכנת הסגירה שבית החולים נמצא בה.

משה גפני: אני מודה לסגן השר שהואיל להשתתף בדיון הזה.

משה גפני: אדוני סגן השר, בבקשה.

יעקב ליצמן: בוקר טוב.

יעקב ליצמן: תודה ליושב ראש שקיים דיון על הנושא הזה.

יעקב ליצמן: בדרך כלל כשיש משפט, אז השופט, אם הנאשם יוצא זכאי, אומר מיד בתחילת הדיון זכאי או לא זכאי.

יעקב ליצמן: אני אגיד מיד את הסיכום, אחר כך אני אחזור להיסטוריה.

יעקב ליצמן: בית החולים במרכז העיר חייב להיות, נקודה, זו העמדה המקצועית של משרד הבריאות, בית חולים 'ביקור חולים' משרת את מרכז העיר, מהרבה סיבות; סיבות ביטחוניות, סיבות חברתיות, מאין סוף סיבות זה חייב להיות.

יעקב ליצמן: עכשיו אני רוצה לפרט איך הגענו לזה ומה המצב.

יעקב ליצמן: בינתיים לא ראיתי נציג אוצר, אני אשמח לראות---

משה גפני: מר משה ברסימנטוב בדרך לפה.

יעקב ליצמן: בינתיים את היסטוריה גם הוא יודע, הוא לא צריך לשמוע את זה עוד פעם.

יעקב ליצמן: כידוע לכם לפני שנים עברו, היו בעיות שבית חולים 'ביקור חולים' היה בית חולים ציבורי ובית החולים היה בדיונים, כל פעם היו בעיות עם הפנסיה, חסר כך וכך כסף, כל חודש, חודשיים, שלושה, אני חושב שוועדי העובדים זוכרים את זה, וכל פעם מילאנו את הסאה וחזרנו, ופה ושם, קריעת ים סוף.

יעקב ליצמן: אחר כך היה קונה, מר גאידמק, הוא קנה את בית החולים.

יעקב ליצמן: כשהוא קנה את בית החולים פחות או יותר הסתדרו הדברים, הוא הבטיח לעובדים גם הסכם קיבוצי, כרגע זה בבעיה קצת, נדבר על זה, לא מבחינתי, כי אני לא מנהל בית חולים אבל מכיר את העובדות, בכל אופן עשו כל מיני דברים שם כדי שבית החולים יתחיל לפעול.

יעקב ליצמן: בינתיים בית החולים נכנס לחובות, חובות גדולים.

יעקב ליצמן: אני יכול להגיד שזה בערך 24 מיליון שקלים כרגע.

יעקב ליצמן: אבל אני רוצה להגיד שמעבר לנושא של חובות, יש גם תסבוכת משפטית לא פשוטה, שגם את זה ניתן לפתור, אבל קודם כל צריך לדעת.

יעקב ליצמן: התסבוכת אומרת ככה; בעל הבית של בית החולים 'ביקור חולים' הוא מר גאידמק, הוא קנה את זה ב-32 מיליון דולר, אם אני לא טועה, והיה לו הסכם, הוא התחייב להפעיל את בית החולים חמש שנים.

יעקב ליצמן: הוא מינה עמותה שתנהל את בית החולים, העמותה וגאידמק זה שני דברים,  אין קשר בין אחד לשני, אפילו היה ריב, ומה עוד שיש חובות, ומה עוד שהיה סיפור של בעיה של ניהול תקין.

יעקב ליצמן: בשורה התחתונה זה לא נראה תקין, אין בעל בית, והעמותה, שהיא מנהלת, החליפה יושב ראש, מינו את דר' יורם בלשר, שאני חושב שהוא מינוי חשוב והגון, והתחילו לנסות להחזיר את בית החולים.

יעקב ליצמן: עכשיו יש כמה בעיות.

יעקב ליצמן: אל"ף, אין ניהול תקין לבית החולים.

יעקב ליצמן: עד היום.

יעקב ליצמן: מה עשינו?

יעקב ליצמן: עשיתי עם ראשי העמותות, ניתן להם זמנית, בינתיים, שהם יכולים לחזור לדברים, אבל דה פקטו אין.

יעקב ליצמן: בי"ת, דר' בלשר הציג תכנית הבראה.

יעקב ליצמן: המשרד שלי עבר, עם הרבה תיקונים, והוא קיבל את זה בסוף.

יעקב ליצמן: אני חייב להגיד את זה.

יעקב ליצמן: לא קל, צריך סיעתא דשמיא לא קטן לבצע את זה, אבל אפשר.

יעקב ליצמן: הניהול התקין גם יסתיים בקרוב, אם לא יעשו משהו.

יעקב ליצמן: אנחנו זקוקים כאן ל-30 מיליון שקלים, לפי הגורמים המקצועיים.

יעקב ליצמן: משרד הבריאות מחייב את זה, כמובן עם תכנית הבראה, אני אוסיף גם עם חשב מלווה, זה יהיה מצדנו, אני אומר את זה, אבל אפשר וצריך.

יעקב ליצמן: כסף זה הדוד, זה לא אני.

יעקב ליצמן: דבר נוסף, צריך לדעת שמר גאידמק תובע שכר דירה שלוש שנים אחורה וגם קדימה, מהיום והלאה.

יעקב ליצמן: משפטית, אני מבין שעורכי הדין של בית החולים חושבים שהוא לא צודק, אני לא מבין במשפטים, אני לא יודע אם---

נסים זאב: מה הסכומים שהוא מבקש?

יעקב ליצמן: הרבה כסף.

יעקב ליצמן: בית החולים כרגע לא יוכל לעמוד בזה.

יעקב ליצמן: אבל זה הם יגידו, זה שייך לבית החולים.

יעקב ליצמן: אני רוצה שתשמעו את העמותה.

יעקב ליצמן: יש עוד נושא אחד.

יעקב ליצמן: מר גאידמק, מעבר לכל הדברים, יכול לצאת מבית החולים חוקית, לפי ההסכם.

יעקב ליצמן: הוא התחייב לחמש שנים, שלוש שנים עברו, נשארו שנתיים, בשנתיים האלה הקנס שלו זה 500,000 דולר לשנה, אם הוא קונה את זה במיליון דולר, הוא יכול גם להגיד, 'טוב, די, לא רוצה בית חולים, אל תבלבלו לי את הראש'.

יעקב ליצמן: הוא לא אומר את זה, הוא אומר מה שהוא אמר לי כשנפגשתי איתו, 'אני רוצה שכר דירה', גם על העבר וגם על העתיד.

יעקב ליצמן: יושבת כאן עורכת דין רוזנבוים, שאמרה לי במשרד אצלי, שעל העבר זה דין אחד ועל העתיד זה...

יעקב ליצמן: אני לא יודע, לא ברור לי מיליון אחוז.

יעקב ליצמן: כפי שאמרתי, דר' בלשר מוכן להיכנס לעבודה לא קלה, לשקם את זה, אני חושב שצריך לתת לו את האפשרות, צריך לעזור לו בזה, כפי שאמרתי, בגלל מרכז העיר, אבל אם אני לא אשמע מהאוצר שהוא הולך לתת לי כסף להחזיק את זה, אני לא רוצה לבוא...

יעקב ליצמן: אני שמח מאוד, אדוני, על אף שהפוליטיקאים יגידו שלא בא לי לבוא לוועדת כספים, אני אשמח מאוד לבוא כל שבוע למשהו אחר, על 'ביקור חולים' לא.

יעקב ליצמן: לא בא לי  לבוא כל שבוע לוועדת כספים על 'ביקור חולים', או שגומרים את העניין, או ש...

יעקב ליצמן: לדעתי זו שעת האפס.

יעקב ליצמן: שמחתי לראות את המודעות הגדולות היום בעיתון, זה מאוד מחמיא לי שאני ביחד עם גפני, זה בסדר, חזרנו לסיעת ג"ל, אבל מה שאני רוצה להגיד, שכחתם את משה ברסימנטוב---      היו"ר משה גפני:   אתה יכול לחזור על המשפט הזה שוב?

יעקב ליצמן: שכחתם את משה ברסימנטוב.

יעקב ליצמן: כשיש מודעות בעיתון 'המודיע' ו'יתד' על הנושא הזה, הייתם צריכים לכתוב גם מודעה---

משה ברסימנטוב: ב'הארץ'.

יעקב ליצמן: ב'הארץ' לא ראיתי.

יעקב ליצמן: אני לא מאמין שאתה לא קורא 'המודיע'.

משה גפני: משה, אתה הפסדת שסגן השר ליצמן הכריז על חזרתה של סיעת ג"ל, גפני-ליצמן, עכשיו תיכנסו לכוננות ספיגה.

יעקב ליצמן: זה לא בזמנך.

משה גפני: עכשיו תיכנסו לכוננות ספיגה.

יעקב ליצמן: היום יש מודעות בעיתון 'המודיע' ובעיתון 'יתד נאמן', שקוראים לגפני וליצמן, וליצמן וגפני, להציל את 'ביקור חולים', אז אמרתי ששכחו להגיד משה ברסימנטוב, שגם קוראים לו שיצטרף ל...

יעקב ליצמן: זה מה שיש לי להגיד.

משה גפני: תודה.

משה גפני: מי מציג בשם 'ביקור חולים'?

משה גפני: בבקשה, דר' בלשר.

יורם בלשר: תודה רבה על הדיון.

יורם בלשר: אני נכנסתי לתפקיד של יושב ראש הוועד המנהל לפני כשלושה חודשים מתוך אמונה וידיעה שבית החולים הזה, ראשית יש לו מקום, והשאלה מי צריך בכלל את בית חולים 'ביקור חולים', אין לה מקום, מהרבה סיבות.

יורם בלשר: כמו שאמר סגן השר, אפילו מהבחינה הביטחונית, בית חולים במרכז העיר, אני רק רוצה להזכיר את הפיגוע במסעדת סבארו, שהצוות של בית החולים יצא למקום והביא את הפצועים בידיים לבית החולים.

יורם בלשר: אז אני לא חושב שאפשר לוותר על בית חולים במרכז ירושלים, כאשר העתיד לא ברור, אם כן או לא יתחדשו הפיגועים בירושלים.

יורם בלשר: אפשר למנוע את ועדת החקירה הבאה, למה סגרו את בית החולים אחרי הפיגוע שיגבה כל כך הרבה קרבנות.

יורם בלשר: מיד כשנכנסתי לתפקיד התגבשה תכנית הבראה.

יורם בלשר: תכנית ההבראה מבוססת על כל המדדים הרגילים של דחיית תשלומים, החלפת ספקים, פיטורים, צמצומים ובעיקר על מלווה מהעובדים.

יורם בלשר: המלווה הזה מתנהל כבר שלושה חודשים.

יורם בלשר: אי אפשר להמשיך אותו משום שאני לא מכיר עובד במדינת ישראל שיהיה מוכן לראות בתלוש השכר שלו שרבע עד שליש מהשכר נעלם למלווה לטובת המעסיק.

יורם בלשר: אין דבר כזה.

יורם בלשר: העובדים, שהם למודי ניסיון, ובעצם צריך להוריד את הכובע בפני העובדים, שהם ממשיכים לעשות עבודתם, היו מוכנים להסכים בשתיקה לשלושה חודשי מלווה, אבל יותר מזה לא.

יורם בלשר: זאת אומרת שבמידה והמלווה הזה ייפסק, בית החולים לא יוכל לשאת בשכר של העובדים והם פשוט יצביעו ברגליים.

יורם בלשר: שום דבר הם לא צריכים לעשות, הם צריכים פשוט ללכת ובעיקר אחיות טיפול נמרץ, פגייה, קרדיולוגיה, חדרי ניתוח, יעזבו לבתי חולים אחרים, רופאים שימצאו את מקומם בבתי חולים אחרים, ואולי זה החלום הרטוב של האוצר שבית החולים ייסגר מעצמו, לא צריך לעשות כלום, הוא יגווע מעצמו.

יורם בלשר: אני חושב שזו תהיה טעות, בכייה לדורות, כי האוכלוסייה שנהנית מבית החולים היא במרחק הליכה ברובה, והם מקבלים שירות לעילא ולעילא בבית החולים הזה.

משה גפני: מה הבקשה שלכם?

יורם בלשר: הבקשה שלנו, למלא את המקום של המלווה שאנחנו לוקחים מהעובדים בפריסה עד סוף 2011, כאשר מדובר ב-30 מיליון שקלים עד אז.

יורם בלשר: הגיעו כל מיני רעיונות, ממחזרים רעיונות, לתת חסות לבית החולים, או לאחד אותו עם 'הדסה', או עם 'שערי צדק'.

יורם בלשר: במלים אחרות זה אומר לסגור את בית החולים, כי אין שום אינטרס, לא ל'שערי צדק' ולא ל'הדסה' להתאחד עם בית החולים.

יורם בלשר: מה שהם כן ירצו זה לקחת את הדובדבן שבקצפת, 6,000 לידות בשנה שיש בבית החולים הזה, יותר אולי מבתי חולים אחרים בירושלים---

יעקב ליצמן: לא, 'שערי צדק'.

יורם בלשר: אבל לקחת את זה ואת השאר פשוט לפזר ברוח וזה לא בא בחשבון, פשוט לא בא בחשבון.

יורם בלשר: אני חושב שהרעיון הזה עלה בעבר, בגלגולים הקודמים הרעיון הזה עלה ונפל.

יורם בלשר: לכן ההחלטה צריכה להיות אם סוגרים את בית החולים, או לא סוגרים.

יורם בלשר: אם סוגרים, תסגרו היום, חבל למשוך את זה.

יורם בלשר: אם לא סוגרים, ואני סבור שזו תהיה בכייה לדורות לסגור את בית החולים הזה.

יורם בלשר: צריך למצוא את 30 מיליוני השקלים האלה, מענק חד פעמי, ועל פי תכנית ההבראה אנחנו יכולים להגיע לאיזון תזרימי בסוף שנת 2011 ולהפוך את בית החולים הזה לרווחי, בדומה לבית חולים אחר.

יורם בלשר: אתה, חבר הכנסת גפני, אמרת בפתיח שבית חולים לא יכול לא להסתמך על מקורות חיצוניים.

יורם בלשר: בית חולים 'מעייני הישועה' מאוד דומה למבנה ולהרכב של בית חולים 'ביקור חולים' ושם מרוויחים כסף כל שנה, לא מעט כסף.

יעקב ליצמן: אבל יש הבדל, יש שם יותר מיטות.

יורם בלשר: אין יותר, זה דומה מאוד.

רחל אדטו: כי הוא מבוסס בעיקר על לידות ולכן בית החולים שם מחזיק---

יורם בלשר: אז להפוך את בית החולים לבית יולדות, זה דבר שאין לו מקום במציאות המודרנית.

משה גפני: תודה רבה, דר' בלשר.

משה גפני: חברת הכנסת רחל אדטו.

רחל אדטו: דבר ראשון, אני רוצה להתייחס למה שאמרת, שאין זכות קיום לבית חולים ציבורי או לבית חולים פרטי, אני לא מקבלת את מה שאתה אומר.

רחל אדטו: כל בתי החולים במדינת ישראל, אלמלא היה להם את הנושא של התרומות, שמגייסים תרומות, לא היתה להם יכולת בכלל להצטייד, לבנות, להתפתח, וזה מרכיב מאוד משמעותי בבתי חולים, גם של קופות החולים, גם בתי חולים ממשלתיים וגם בתי חולים פרטיים.

רחל אדטו: בהתייחסות לביקור חולים; דבר ראשון, אני מסכימה למה שנאמר פה, שלא ניתן לסגור את בית החולים הזה היום.

רחל אדטו: במצב האשפוז של ירושלים היום לא ניתן לסגור בית חולים שיש בו מיטות אשפוז פנימי, ולא ניתן לסגור בית חולים בירושלים שיש לו מחלקת ילדים צמודה למקום שיש בו כל כך הרבה ילדים, כמו השכונות החרדיות בצפון העיר, ולא ניתן לסגור בית חולים, כי אין מקום לקלוט היום את 6,000 לידות בירושלים.

רחל אדטו: כלומר יש מבנה של בית חולים שצריך להיות, וזה פנימית, ילדים ומחלקת יולדות.

רחל אדטו: יש שאלה מאוד גדולה אם בית החולים הזה צריך, במסגרת תכנית ההתייעלות, את כל המחלקות הנוספות, אורטופדיה, אורולוגיה, לא את מה שיש שם, וזה אחד השינויים שאני לא יודעת אם דר' בלשר, במסגרת תכנית ההבראה, שָֹם, כן או לא, אבל בהחלט זה שינוי מבני שבית החולים בהחלט יכול לשנות.

רחל אדטו: אני חד משמעית חושבת שבית החולים צריך להישאר איפה שהוא נמצא וצריך להתקיים, לדעתי האישית, במתכונת שונה ממה שהוא קיים היום, אבל יש מחלקות אֵם שלא ניתן להעביר אותן ולכן חשוב שזה יהיה שם.

רחל אדטו: אני חושבת שבית חולים 'ביקור חולים' הגיע לאן שהוא הגיע בגלל ניהול כושל במשך הרבה מאוד שנים, זה דבר שהיה ברור לגמרי, עשו הסכמים מתחת לשולחן, מעל לשולחן, עם קופות חולים, במחירים מבישים---

יעקב ליצמן: זה לא מתחת ולא מעל, פשוט אין אפילו שולחן.

רחל אדטו: היו הסכמים מבישים שמכרו באפס כסף והיתה תקופה מאוד שחורה.

רחל אדטו: הם חשבו שכך הם יצילו את בית החולים מול הקופות.

רחל אדטו: אני חושבת שזה מה שדרדר את בית החולים, הניהול הכושל של העבר.

רחל אדטו: במשך השנים נאמר על העובדים מה שהם עשו כאן, ואני מכירה את הסיפור של העובדים, רופאים, אחיות, כל העובדים, פנסיונרים ששנים כבר לא מקבלים את כל הפנסיה שלהם, הערצה אמיתית לכל מה שהעובדים האלה עוברים במשך השנים, גם כדי לשמר את מקום העבודה וגם לשמר את בית החולים.

רחל אדטו: מכל הדברים האלה שאמרתי כרגע, לדעתי דבר ראשון, נכנס יושב ראש חדש, הוא אדם מקצועי, בניגוד למנהלים קודמים שלא היו אנשים מקצועיים.

רחל אדטו: אני בעד לתת לדר' בלשר את כל הקרדיט, לתת לו את ההזדמנות לקחת את בית החולים הזה ולנהל אותו.

רחל אדטו: לטעמי, כמו שאמרתי, טעמי האישי, צריך להיות שינוי מבני של מחלקות בית החולים, יכול להיות שגם סגירת מחלקות יקרות תועיל עם תזרים המזומנים בשלב הזה, בוודאי צריך לשמר את העובדים, זה הלב של בית החולים, צריך לשמר אותם, לא הייתי נותנת יד לסגירת בית החולים, אני בהחלט תומכת בלתת לדר' בלשר ולעובדים צ'אנס להעביר את בית החולים את התקופה הקשה הזאת.

רחל אדטו: גאידמק זה סיפור משפטי שאני לא נכנסת אליו עכשיו.

משה גפני: תודה.

משה גפני: יושבת ראש ועד העובדים, רוני עמרם.

משה גפני: בבקשה.

רוני עמרם: 27 שנים אני עובדת בבית החולים, התחלתי את עבודתי ב-84' במחלקת הרנטגן.

רוני עמרם: עם כל כך הרבה מלות עידוד ותמיכה, גם מיושב ראש הוועדה, גם מסגן השר וגם הדברים הנפלאים שאמרה חברת הכנסת אדטו, יכולתי לכאורה ללכת רגועה ולשבת על זרי הדפנה, לחזור לעובדים ולהגיד להם 'חברים, הם איתנו'.

רוני עמרם: אבל אנחנו דואגים, 700 עובדים מתפרנסים מהבית הזה, 700 משפחות מתפרנסות מהבית הזה, 1,472 ילדים אוכלים את הלחם שאנחנו מביאים ועובדים קשה בבית החולים הזה.

רוני עמרם: סליחה אם אני מרימה את הקול.

רוני עמרם: אני מאוד מוטרדת, אני חרדה לגורל עבודתי, לגורל העבודה של כל חבריי שעובדים בבית החולים.

רוני עמרם: אני אומרת שנים, אנחנו עובדים במסירות, אנחנו, צחוק הגורל, כמה עצוב, אנחנו, שעוסקים בהצלת חיי אדם, צריכים היום מישהו שיציל אותנו, מי שיעזור לנו.

רוני עמרם: אנחנו לא עובדים יום יום, אנחנו עובדים יום ולילה, 24 שעות ביממה, 365 ימים בשנה, כדי לתת הצלת חיים ולהביא חיים לעולם הזה, ואנחנו זקוקים היום נואשות לתמיכה שלכם, לא במלים, ואני מלאת הערכה ותודה לכל המלים החמות שנאמרות כאן, אבל עם מלים אנחנו לא נצא ולא נביא את הלחם לילדים שלנו בבית.

רוני עמרם: אני זועקת פה את זעקת 700 עובדים, 700 משפחות, ואני אומרת לכם, הנהלת בית החולים מודיעה שבעוד שבועיים בית החולים נסגר, לאן נלך ב-1 לחודש?

רוני עמרם: מי בדיוק יפרנס?

רוני עמרם: יש לנו בבית החולים הרבה מאוד אמהות חד הוריות, יש לנו גם בבית החולים ברוך ה' הרבה מאוד אמהות חרדיות, מפרנסות יחידות.

רוני עמרם: ממה בדיוק נתפרנס?

רוני עמרם: את הלחם אנחנו רוצים להביא.

רוני עמרם: אנחנו עובדים מסורים, עובדים מקצועיים, עובדים מיומנים, אוהבים לבוא לעבודה, למרות כל מה שעברנו ולמרות כל מה שאנחנו עוברים.

רוני עמרם: תנו לנו תקווה ותאפשרו לנו בבקשה לבוא לעבודה, להמשיך לעבוד בבית החולים שאנחנו כל כך אוהבים ולהתפרנס בכבוד.

משה גפני: חבר הכנסת מוזס.

אליעזר מנחם מוזס: אדוני היושב ראש, אדוני סגן השר.

אליעזר מנחם מוזס: אני חושב שמה ששמענו עד עכשיו זה ההצדקה הגדולה ביותר להמשך קיום בית החולים, אבל אני רוצה לומר,  שאני לבד מטפל עכשיו ביולדת שהסתבכה בבית חולים מסוים וצריכים להעביר אותה לבית חולים אחר, לטיפול.

אליעזר מנחם מוזס: כאשר המגמה של האוצר היא להשאיר את בית היולדות, כי זה רווחי, ואת שאר המחלקות להעביר לבתי חולים אחרים, מה יקרה עם יולדת שתסתבך חס וחלילה, ב-6,000 לידות?

אליעזר מנחם מוזס: אני יודע על מקרים חמורים ביותר שקרו.

אליעזר מנחם מוזס: לא יכול להיות היום בית יולדות מודרני שלא יהיו לו את המחלקות הנוספות על ידו.

אליעזר מנחם מוזס: אבל חוץ מזה, זעקת העובדים, זעקת 1,500 ילדים ו-700 עובדים, אני חושב שאם אנחנו היום נסגור את בית החולים הזה, שהוא גם ביטחוני, אם חלילה יהיו פיגועים במרכז העיר, חברתי, הוא רק מגזרי, כל האזור שם, שלא לדבר מבחינה דתית, שבת ומועד, שזה המקום שאתה יכול להגיע, כי ללכת היום עד 'הדסה' או עד 'שערי צדק' מאזור צפון ירושלים, זה לא פשוט.

אליעזר מנחם מוזס: ומעל הכל, איפה אתם חושבים לסדר את כל היולדות האלה?

אליעזר מנחם מוזס: היום כבר שוכבים בפרוזדורים, יולדות שוכבות בפרוזדורים.

רחל אדטו: אפשר לחלק את זה בין 'הדסה' ל'שערי צדק', אבל לא צריך לעשות את זה.

אליעזר מנחם מוזס: גם שם אין מקום.

אליעזר מנחם מוזס: אם שוכבות היום יולדות בבתי יולדות בזמנים מסוימים, אז איך את רוצה לחלק את זה?

אליעזר מנחם מוזס: עוד לא שמענו את מה שהאוצר חושב לעשות, אבל מה שלא יהיה אני חושב שאנחנו לא צריכים להגיע למצב שאחר כך יצטרכו להקים ועדת חקירה למה סגרו את זה, אחרי שחלילה יקרה משהו, שוב פעם פיגועים או משהו אחר ולא יצילו את מה שיכלו להציל.

אליעזר מנחם מוזס: היום זה טרנד של ועדות חקירה ושל מבקר המדינה, אני מקווה שלא נצטרך להגיע לזה וצריכים לעזור לדר' בלשר, שהוא ממש מומחה בתחום הזה, וה-30 מיליון האלה, אני חושב שימצאו את זה מהכספים שהיום צריכים לממן את השרפה בכרמל, כמה מיליארדים, או מיליארד---

משה גפני: לא, אין מיליארדים בכרמל.

משה גפני: לא, מדובר על סכום קטן באופן יחסי ו-70% מזה זה חברות הביטוח, עוד בסוף האוצר יגבה שם כספים.

אליעזר מנחם מוזס: הייתי בוועדה לביקורת המדינה ושמעתי את שר האוצר אומר שתפקידם של הרפרנטים לדאוג שההוצאה תהיה הכנסה מיטבית.

אליעזר מנחם מוזס: אתה מבין?

אליעזר מנחם מוזס: שההוצאה שהמשרדים מוציאים תביא הכנסה מיטבית.

אליעזר מנחם מוזס: אני חושב שבפיקוח נפש, בדברים כאלה, ההכנסה המיטבית זה להציל את המיטות האלה, להציל את כל המחלקות האלה ולהשאיר את בית החולים על תלו ובאמת למצוא את ה-30 מיליון, עם תכנית הבראה כמובן.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: היועצת המשפטית, מה שהעלה סגן השר לגבי הבעיה המשפטית.

מיכל רוזנבוים: אני אתן סקירה על העניין הזה ואני אחדד.

מיכל רוזנבוים: למעשה נוצר מצב אבסורדי לבית החולים.

מיכל רוזנבוים: במסגרת הסכם הרכישה, כשמר גאידמק רכש את בית החולים, בפיקוח הכנ"ר (כונס הנכסים הרשמי) ובאישור בית המשפט, נגרעו מבית החולים כל הנכסים.

מיכל רוזנבוים: כל נכסי הנדל"ן הלכו לחברה פרטית של גאידמק, כשגאידמק בהסכם הרכישה התחייב, לפחות לטעמנו באופן ברור, לחמש שנים לתפעל את בית החולים, לטעמנו ודאי שאין לו זכות לקבל דמי שכירות.

יעקב ליצמן: בכתב הוא התחייב לממן?

מיכל רוזנבוים: יש בכתב, ודאי, יש הסכם ויש תוספת להסכם.

מיכל רוזנבוים: אנחנו סבורים שאין מחלוקת על כך שדמי שכירות אין למר גאידמק זכות לגבות מבית החולים וככל שנידרש לעניין להגיע לערכאות משפטיות, אנחנו לא נהסס להגיע לערכאות משפטיות.

מיכל רוזנבוים: בנוסף לכך אנחנו אפילו סבורים שמר גאידמק התחייב בהסכם לתפעל את בית החולים, אבל זה יכול לייצר עילת תביעה, וכמו שכל הנוכחים פה בחדר יודעים, הערכאות המשפטיות במדינת ישראל לא עובדות מהר, לכן כתוצאה מהמצב האבסורדי שנוצר, שבו מצד אחד אין לנו נכסים, מצד שני ההתחייבויות ממשיכות לפעול, בית החולים זקוק בדחיפות לזריקת הצלה.

מיכל רוזנבוים: אנחנו נגבש עילת תביעה נגד מר גאידמק, ניפגש עם כונס הנכסים הרשמי והכל יהיה במעורבות כמובן של המדינה ושל משרד המשפטים.

מיכל רוזנבוים: קיבלנו מכתב מעורך הדין של גאידמק לגבי השכירות---

חיים אורון: מה מעמדו של כונס הנכסים הרשמי עכשיו בעסק?

מיכל רוזנבוים: תיק הפירוק נשאר פתוח, כונס הנכסים למעשה משמש כמפקח על כל תשלומי הפנסיה.

רוני עמרם: כספי הפנסיה שלא עברו לקופה.

רוני עמרם: אנחנו, העובדים הפעילים, נבוא לבכות פה על הפנסיה שלנו.

רוני עמרם: אין לנו פנסיה, אנחנו לא יודעים איפה היא.

רוני עמרם: הכסף נשאר אצל כונס הנכסים במקום לצאת למכרז ולשבת בקרן פנסיה.

יעקב ליצמן: חבר הכנסת אורון, התסבוכת טיפה יותר חמורה ממה שמציירים כאן.

יעקב ליצמן: אני רוצה להבהיר את זה.

יעקב ליצמן: על אף שאני בעד, מה שאמרתי בתחילת דבריי.

יעקב ליצמן: מה שיקרה, אם העמותה לא לפי מר גאידמק, אז העמותה עושה את החובות וגאידמק צריך לשלם וזה לא סביר וזה גם לא פשוט בבית משפט.

יעקב ליצמן: אני לא יודע, אני לא עורך דין ואני אומר את זה כעובדה.

יעקב ליצמן: מה שכן צריך לעשות זה לעשות סוף לכל הדרמה הזאת.

מיכל רוזנבוים: בהחלט.

מיכל רוזנבוים: מה שלמעשה אנחנו מבקשים זה לא התחייבות שוטפת לתקצב באופן שוטף את בית החולים.

מיכל רוזנבוים: אנחנו לא מבקשים את זה מהמדינה, אנחנו מבקשים זריקת הצלה, עד שהדברים יתבהרו ועד שנוכל להשתקם למעשה כדי שהנטל לא ייפול באופן חד צדדי וגם לא הוגן על כתפי העובדים.

מיכל רוזנבוים: זהו, אדוני.

משה גפני: חבר הכנסת נסים זאב.

נסים זאב: אדוני היושב ראש, אני העליתי את הנושא בכנסת לפני כחודשיים, אני שמח שמתקיים דיון.

נסים זאב: יכול לומר סגן השר ליצמן שאני בכל הזדמנות מדבר איתו, והדבר כאוב ונוגע באמת ללב שלו.

נסים זאב: אני שמח שסוף סוף היום, אני בטוח שגם בעזרת יושב ראש ועדת הכספים, אנחנו לא נצא מפה בלי צ'ק, שיהיה לכם ברור.

נסים זאב: אני מבקש מכם לא לעזוב את המקום.

אליעזר מנחם מוזס: היושב ראש, יש לך פנקס צ'קים?

נסים זאב: על יוסף נאמר, 'וישליכו אותו הבורה והבור ריק, אין בו מים'.

נסים זאב: בעצם 'ביקור חולים' נזרק לבור ואני אומר לכם, בסופו של דבר האחים אמרו 'אבל אשמים אנחנו', אחרי הזריקה.

נסים זאב: אנחנו לא יכולים להתעלם מדבר שלדעתי צריך להיות פרויקט לאומי.

נסים זאב: 'ביקור חולים' עם ההיסטוריה שלו, הייתי בטוח שראש הממשלה, במסגרת של כל הנושא של המורשת, היה מכניס גם את 'ביקור חולים', בכל זאת למעלה מ-180 שנה יש למקום הזה, להכניס פרויקט כזה, חשוב כל כך---

יעקב ליצמן: אני צריך שיכניסו לי כסף, לא את הבניין.

נסים זאב: זה בא ביחד, זה לא בא בנפרד.

נסים זאב: מה אומרים בעצם?

נסים זאב: מלת הקסם היא התייעלות.

נסים זאב: אני שואל אתכם מה קורה אם אדם נמצא על סף רעב ואומרים לו 'תשמע, אתה עדיין שמן ואתה צריך לעשות דיאטה', אז מה רוצים?

נסים זאב: שהוא ימות כרגע?

נסים זאב: זה בדיוק.

נסים זאב: אני שואל כדי להמחיש.

נסים זאב: המלה התייעלות, יש לה גם את המגבלות שלה.

נסים זאב: במצב ש'ביקור חולים' נמצא בו  כיום, חייבים לשנות, אבל לא יהיה מצב שבגלל ההתייעלות יהיה פירוק וסגירה של בית החולים וילאימו את בית החולים.

נסים זאב: א     ני חושב שלבית החולים הזה יש זכות לעמוד בפני עצמו ואסור לשייך אותו לבית חולים כזה או אחר, כי כל מי שייגע בזה מבחינה נדל"נית ועסקית ורווחית, אני אומר לכם, לא יהיה מבית החולים כהוא זה, לא יישאר ממנו, יפרקו אותו בסופו של דבר, כי כל אחד יסתכל עליו דרך האינטרס הצר שלו, הפיננסי שלו, משתלם או לא משתלם לי.

נסים זאב: לכן, אדוני היושב ראש, אנחנו לא נחכה לדוד שיבוא ויגאל אותנו.

נסים זאב: אנחנו צריכים להיות הדודים, ועדת הכספים, משרד הבריאות שצריך לדפוק על השולחן ואנחנו נעזור לך, סגן השר, בעניין הזה, ללחוץ על ראש הממשלה וכן להביא את הכספים האלה.

נסים זאב: כמובן, אני שם לב שנכנס אדם מיומן ומקצועי, דר' בלשר, שבאמת יעשה את המהפכה בצורה מקצועית ויראה לעין כל שבאמת זו הפעם האחרונה שנותנים הזדמנות וצ'אנס לבית החולים.

נסים זאב: אבל אסור לסגור שום דבר, כמו שנשמע פה וידוע, מאות עובדים ומאות משפחות מתפרנסים ויש פה נחיצות רבה לבית חולים שנמצא במרכז העיר ואסור לנו להתעלם מזה.

נסים זאב: בזמן חירום אנחנו כולנו נזדקק לבית החולים הזה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: עורכת הדין ופנר מההסתדרות הרפואית.

לאה ופנר: אני רוצה להגיד שני דברים.

לאה ופנר: אחד זה שדרך מאוד ארוכה עשו העובדים, הרופאים, ההסתדרות הרפואית, ועדת הכספים, סגן השר, על מנת להשאיר את בית החולים חי, נושם, פועל, ואני חושבת שעשו דבר טוב וחיובי.

לאה ופנר: לא יכול להיות שאחרי כל המאמץ, אחרי כל הדרך שעשינו כולנו, וכולם תרמו רבות עכשיו, כשדבר קטן, כפסע בינינו לבין פתרון שיחזיק מים הרבה זמן, אנחנו נמנעים בגלל שהאוצר פתאום נזכר להגיד שזה בית חולים כמו בית חולים פרטי.

לאה ופנר: את מערכת הבריאות אני מכירה יותר מיום אחד, אין, כמו שנאמר מקודם, בית חולים אחד, קופת חולים אחת, שלא נדרשה בשעה זו או אחרת לסיוע מהאוצר.

לאה ופנר: האוצר אף פעם לא התנהג מול כולם כמו שהוא מתנהג מול 'ביקור חולים'.

לאה ופנר: כל השנים הוא מתנהג מול 'ביקור חולים' בשיטה שצריך לסגור את 'ביקור חולים' ופתאום יש כללים אחרים.

לאה ופנר: היום אני קראתי בעיתון התבטאות שלהם ש'ביקור חולים' יפנו לבית המשפט, ינסו להגיש פירוק, זאת היתה הכוונה, ואז יחליטו מה הולכים לעשות.

לאה ופנר: זה לא נאמר כשקופת חולים נכנסת לבעיה, זה לא נאמר כשבית חולים נכנס לבעיה.

לאה ופנר: בית חולים ציבורי, בית חולים שמשרת את כולם, זה לא נאמר.

לאה ופנר: זה אפילו לא נאמר כשיש חברות פרטיות.

לאה ופנר: אני רוצה להגיד שהדרישה היום מהאוצר, כדי להביא את ה-30 מיליון היא מצד אחד בקשה, כמו שאתם אמרתם, בגלל שבאמת יש פה דברים מאוד מאוד חשובים, גם בית חולים, גם העובדים, לא רוצה לחזור על זה, אבל לדעתי זאת גם דרישה של זכות ולא רק בקשה.

לאה ופנר: אני רוצה לומר שלפי דעתי למשרד האוצר יש גם יד ורגל במה שקרה לבית החולים היום.

לאה ופנר: אחד, אני חושבת שצריך לזכור שהמצב שהגענו אליו עם גאידמק, מסובך ככל שהוא, היה מישהו מהמדינה שהיה צריך לפקח ולראות לאן הגענו.

לאה ופנר: יש כונס נכסים, האוצר אחראי גם על הדברים האלה, יכלו לבוא ולראות איך הגענו לתסבוכת הזאת.

לאה ופנר: זאת תסבוכת שלא היינו צריכים להיות בה.

לאה ופנר: דבר שני.

לאה ופנר: חשוב לומר שכל המערכת הרפואית מסתכלת על 'ביקור חולים' כגוף שאפשר לרדות בו ואפשר לקחת ממנו ואפשר לבוא ולהגיד 'אנחנו רוצים הנחות' שלא מקובלות באף מקום אחר.

לאה ופנר: קופות החולים דורשות את זה, הספקים דורשים מהם דרישות שבאף מקום אחר בתוך המערכת לא דורשים, ולמה האוצר שותק ולא אומר שום דבר?

לאה ופנר: למה הוא נותן לבוא, כשבאים ל'ביקור חולים' ומחזיקים אותם במצב בלתי אפשרי ובאמת כתוצאה מזה מגיעים להסדרים לא הגיוניים ובאמת סוחטים אותם מעת לעת?

לאה ופנר: אז אני חושבת שהדרישה שלכם כלפי האוצר זו בקשה על כל מה שאמרנו מקודם, אבל זאת גם דרישה.

לאה ופנר: לא יכול להיות שהם יעמדו מנגד, יראו את בית החולים הולך ומידרדר, יראו את מה שקורה ויעמדו ויחכו, ויגידו 'עכשיו לבית המשפט', וכשזה כבר יהיה במצב בלתי הפיך ובלתי אפשרי, הם יבואו וייהנו מהמצב.

לאה ופנר: אז אני באמת מבקשת מכם פעם נוספת, הצלתם את בית החולים יותר מפעם אחת, סגן השר עשה את זה לאורך שנים רבות מאוד ואני חושבת---

יעקב ליצמן: אבל אז זה היה אחרת, הכספים אחרים והמצב אחר מאשר היום.

יעקב ליצמן: היום הרבה יותר קשה.

לאה ופנר: ברור.

לאה ופנר: יש לך עזרה מאוד גדולה של כל ועדת הכספים, אז לא היתה לך כזאת עזרה.

משה גפני: הוא היה היושב ראש בעצמו.

לאה ופנר: אני יודעת, אבל אמרתי שבתור יושב ראש לא היתה לו את כל ועדת הכספים שכל כך עוזרים לו כמו היום.

לאה ופנר: הוא היה צריך לעמוד מול ועדת הכספים, חלקם לא כל כך שמחו בעניין הזה.

לאה ופנר: אני זוכרת את זה.

לאה ופנר: הדבר האחרון שרציתי להגיד, שהעובדים, הרופאים, חמש שנים, חמש שנים נותנים את זמנם, את מרצם, את כספם, את כל מה שהם יכולים לטובת בית החולים.

לאה ופנר: אני חושבת שיש לנו גם אמירה חברתית כלפיהם וחברתית למערכת הבריאות, להגיד שמדינת ישראל עומדת מאחורי 'ביקור חולים' ורוצה ש'ביקור חולים' יישאר.

לאה ופנר: היום האמירה הזאת לא קיימת ובגלל זה קופות החולים ובתי החולים וכל הספקים יודעים לנצל אותם.

לאה ופנר: אני באמת מבקשת שהעובדים יידעו שהתרומה שלהם חמש שנים, העובדה שבאו לעבודה במסירות אין קץ, העובדה שהיו מוכנים לתת מכספם, אפילו שאנחנו אמרנו להם 'אל תתנו את המלווה', הם נתנו אותו, שזה לא יהיה לחינם.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת מגלי והבה.

מגלי והבה: אדוני היושב ראש, את האמת, כשאנחנו כל פעם נתקלים בסוגיה כזאת, שמגיעים למצב של אס.או.אס ואז 'בואו תצילו אותנו', אנחנו בוועדת הכספים תמיד נתנו רוח גבית וסייענו כשהיה צריך לסייע.

מגלי והבה: כשאנחנו רואים, אדוני סגן השר, את טובת 700 העובדים וחשיבות בית החולים להיות ולהתקיים איפה שהוא נמצא, אנחנו צריכים למצוא דרך לא רק לבוא ולתת סיוע חד פעמי ובזה סיימנו, ואני סומך עליך כאן, גם על יושב ראש ועדת הכספים, שנמצא את הפתרון לטווח הרחוק ולא רק לתת צ'אנס, הנה 'קחו עוד 30 מיליון', 'קחו עוד 20 מיליון' ואז בעוד חצי שנה-שנה יבואו אלינו ויגידו 'לא הצלחנו, מה נעשה?'

מגלי והבה: צריכה להיעשות פה עבודה יסודית שמטרתה לשמור על בית החולים, לשמור על רפואה נכונה, אם זה בירושלים ובכל מקום אחר.

מגלי והבה: צריך גם לזכור שכל כסף, אני יודע כמה אתה יכול לנהל את הכסף ולהביא כסף לפעמים, יש מקומות אחרים שזועקים ואתה מטפל בהם, אבל אנחנו היום מבקשים לסייע ל'ביקור חולים' בתנאי שתהיה תכנית שאנחנו רק נשמע בדיווח שלך לוועדה ששמנו את בית החולים...

מגלי והבה: אני לא רוצה להיכנס לכל התסבוכת, מכרו ולמי ואיך העניין התנהל, אלא איך אנחנו שמים את זה וזה תפקידנו על המסלול הנכון, שיכול מכאן רק להתקדם ולהמריא.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: גב' ציפי לוי מוועד האחיות.

ציפי לוי: אני אחות ב'ביקור חולים' מ-72', אני עובדת בחדר מיון.

ציפי לוי: אני רוצה שכל החברים היקרים פה יידעו שאני הקדשתי את החיים שלי לבית החולים, אני הקדשתי את הרווחה של הילדים שלי לבית החולים הזה.

ציפי לוי: אני יוצאת לפנסיה בעוד ארבע שנים, אין לי פנסיה ואין לי פיצויים.

ציפי לוי: כל אלה שיושבים כאן, יהיה להם כסף לעזור לילדים שלהם ללמוד באוניברסיטאות, לי אין, אני הקדשתי את החיים שלי למטרה אחת.

ציפי לוי: בשבת אני עובדת בצהריים ואמהות מגיעות עם ילדים מגאולה, מקרית משה, משמואל הנביא, שמגיעות כדי לא לחלל את השבת, והן נכנסות ומקבלות טיפול והם לא חיכו עד מוצאי שבת שהילד כבר מיובש, מקיא ומשלשל.

ציפי לוי: הם הגיעו ואני הייתי שם.

ציפי לוי: אני הייתי שם גם כשוורסאי נפלה וקיבלנו מאה חולים במשך שעה.

ציפי לוי: אני רק חושבת מה היה קורה אם כל המאה היו מגיעים לחדרי מיון אחרים, איזה כאוס היה באותם בתי חולים.

ציפי לוי: אני שם כשהיו הפיגועים שקיבלנו בחדר המיון והצלנו חיי אדם.

ציפי לוי: תבינו, כל המציל נפש אחת בישראל כאילו הציל עולם שלם ואני פונה אליכם, אם אני הקדשתי את החיים שלי, אל תתנו...

ציפי לוי: לפחות אני אגיד בלב שלי, אני תרמתי למדינה.

ציפי לוי: אני לא מיליונרית בשביל לתרום לחברות וכל זה, אבל אני תרמתי מהחיים שלי כדי שבית החולים הזה ישרת את כל הציבור, הערבים במזרח ירושלים, כל היהודים החרדים שנמצאים בסביבה, ואם אין לי כסף בשביל לחיות, לפחות זה מה שיש לי.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת חיים אורון.

חיים אורון: אני הייתי  עוזר פרלמנטרי של ליצמן עשר שנים בעניין של 'ביקור חולים', אז אני לא רוצה עכשיו להשמיע אמירות כלפי בית החולים, השמעתי אותן הרבה מאוד פעמים פה.

חיים אורון: את צודקת שאת מאוד מודאגת, ואני מציע לך להיות עוד יותר מודאגת אחרי הישיבה, כי מפה אנחנו לא יודעים להעביר שקל אחד.

חיים אורון: מי שאומר לכם דבר אחר, לא אומר לכם אמת.

חיים אורון: לכן אני חושב שכל הדיון הזה צריך להסתכם בנקודה אחת, אני לא יודע אם זה משרד האוצר או משרד הבריאות, ידידי, מר ליצמן, הממשלה צריכה לבוא לפה בעוד שבועיים ולהגיד מה היא רוצה לעשות וברגע שהממשלה תגיד מה היא רוצה לעשות, כולל שהיא לא רוצה לעשות, אנחנו נוכל לעשות דברים.

חיים אורון: כרגע אם אתם רוצים מלים טובות, יש לכם הרבה מלים טובות.

חיים אורון: יש גורם אחד שאין עליו אפילו גרם של אשמה בתוך הסיפור הזה וזה ציבור העובדים וציבור הפנסיונרים של 'ביקור חולים', שתרמו תרומה ענקית לאורך כל השנים, באופן מאוד מאוד יוצא דופן, מתוך רצון להציל את המוסד.

חיים אורון: כל האחרים שהיו מעורבים, מהכנ"ר, מהסיפור עם גאידמק, אני זוכר את הדיון פה בוועדה על מה שקרה עם גאידמק וכמה שאלות שאלנו וכמה התנענענו באי נוחות ואמרנו 'תגידו, מה, חמש, עשר שנים?'

חיים אורון: את זוכרת, לאה?

חיים אורון: 'מה פתאום?

חיים אורון: יש הסכם, וזה בכלל מתוך ציונות', פתאום התברר שהנדל"ן אצלו והכנ"ר, על כל שקל שהיה צריך להזיז, הלכו לארבעה בתי משפט.

חיים אורון: אני לא רוצה לחזור לכל הסיפור הזה.

אליעזר מנחם מוזס: דורש שכר דירה.

יעקב ליצמן: 400,000 שקל לחודש לא יכולנו להביא, איזה מהפכות היו אז?

חיים אורון: אנחנו לא ב'אלה הם חייך' ואני לא אתחיל עכשיו לספר מה בכלל היה.

חיים אורון: אני לא רוצה להאריך, אני יכול לנאום את כל הנאום הזה, אבל אני אומר, אדוני היושב ראש הנוכחי של הוועדה, תגיד לשר הבריאות ולשר האוצר, 'תבואו לפה בעוד עשרה ימים עם תכנית, או עם עמדה שלכם לגבי בית החולים', עמדה שצריך לסגור אותו היא עמדה, אבל תהיו אמיצים ותגידו אותה.

חיים אורון: המצב הזה של להרוג אותם ברכות, או עכשיו זה כבר לא ברכות אלא להרוג אותם, הוא הפתרון הכי גרוע.

חיים אורון: זה מה שקרה לאורך תקופה מאוד ארוכה, עד שחשבו שנמצא הפתרון בסיבוב הקודם.

חיים אורון: היום כבר יודעים שהפתרון ההוא הוא כבר לא פתרון.

חיים אורון: צריך לבוא ולהגיד שאנחנו פה בוועדה לא נמצא פתרון, אני לא יודע להמציא פתרון, מי שיודע להמציא פתרון שימציא, יש פה מומחים בין חברי הכנסת, שימציאו פתרון.

חיים אורון: תבואו עם הצעה ואנחנו נתמודד עם ההצעה הזו, כולל הצעה ש'אין לנו פתרון'.

חיים אורון: אבל שלא ייווצר מצב שאנחנו עכשיו מושכים את זה הלאה.

חיים אורון: אז עכשיו יש את התאריך של ה-1 בינואר שהעסק נסגר, יזרקו חצי מיליון שקל, אז יגיעו ל-1 בפברואר, ואחר כך יזרקו 200,000 שקל ויגיעו ל-1 במרץ ויורם עושה תנועות בראשו ש'לא', אני מאוד מקווה שלא.

חיים אורון: אחרי כל מה שקרה בסיפור הזה, אני חושב שהיו באמת עשרות ישיבות בוועדת הכספים, המון ישיבות, היתה תקופה שהיתה ועדת משנה, אחת לשבועיים היינו יושבים על 'ביקור חולים'.

חיים אורון: בסוף נשארנו שנינו לבד בתוך הסיפור, אני לא יודע איך אני נופל תמיד לתוך העסק הזה, אבל עובדה ואני אומר, בואו לא נתחיל את הסאגה הזאת פעם נוספת, כי אין הצדקה ואין להם כבר כח לזה.

חיים אורון: צריך לבוא ולהגיד 'תבואו לפה עם הצעה'.

חיים אורון: הממשלה אומרת שיש בית חולים מיותר בירושלים, תגידו את זה, נתמודד עם זה.

חיים אורון: הממשלה תגיד 'לא, אנחנו מצילים אותו', נקליט את זה.

חיים אורון: המצב שלא אומרים שום דבר הוא המצב הכי גרוע.

יעקב ליצמן: הבעיה שכן אומרים.

חיים אורון: שמה?

יעקב ליצמן: עכשיו תשמע מה שהם אומרים.

משה גפני: מר משה ברסימנטוב.

משה בר סימנטוב: מכל הדוברים באמת אני חושב שהכי נח לי להתחבר לדברים של חבר הכנסת אורון.

משה בר סימנטוב: הדיון פה מתנהל קצת, להפתעתי, סביב בית החולים, כשברמה המקצועית הוא צריך להסתובב סביב צרכי מערכת הבריאות, צרכי המבוטחים, צרכי מקבלי השירות.

משה בר סימנטוב: בית החולים הוא בבעלות פרטית והמחויבות של הממשלה היא למבוטחים, היא לאזרחי מדינת ישראל, שיקבלו את השירות הכי טוב, ולא לספק שירותים כזה או אחר.

משה בר סימנטוב: אנחנו, כממשלה, בעיקר משרד הבריאות ואנחנו, נצטרך לבחון מה היא הדרך הטובה ביותר שאנחנו יודעים לספק את השירותים לאזרחי מדינת ישראל, לתושבי ירושלים.

רוני עמרם: בלי 'ביקור חולים'?

משה גפני: אני מבקש לא להפריע לו, כי לצעוק זה לא יעזור.

רוני עמרם: רציתי להבין.

יעקב ליצמן: יש לי הרושם שיש לך הבנה מצוינת.

משה ברסימנטוב: אנחנו צריכים לבחון, והבחינה עוד לא הסתיימה, מה היא הדרך הטובה ביותר שבה השירותים יסופקו, בוודאי שאנחנו לא יודעים לומר שהמסקנה של הדיון הזה תהיה המשך פעילות בית החולים במתכונת הנוכחית.

משה ברסימנטוב: אני מניח ש---

משה גפני: לא, מה המסקנה של הדיון הזה, זה אנחנו נחליט.

משה גפני: מה העמדה שלכם?

משה גפני: זה מה שחשוב לדעת.

משה ברסימנטוב: יהיה דיון של הממשלה, כל אחד רשאי להגיע למסקנות שלו, וגם בתוך הממשלה לפעמים יש חילוקי דעות.

משה ברסימנטוב: אני אומר שנקודת המוצא שלי בדיון תהיה מה הדבר הנכון מבחינת מערכת הבריאות, מבחינת אספקת השירותים לאזרחי מדינת ישראל ואני אומר, על סמך הניסיון הנצבר אצלנו, לא בטוח שהמסקנה תהיה הפעלתו, או המשך הפעלתו במתכונת---

רוני עמרם: זאת אומרת סגירה.

רוני עמרם: שאני אדע מה אני אומרת ל-700 עובדים.

רוני עמרם: אני פה הפה שלהם, תגידו לי מה אני אומרת להם.

רוני עמרם: תשימו את הדברים על השולחן, באומץ.

משה גפני: אבל אי אפשר ככה.

משה ברסימנטוב: אני אומר את הדברים,.

משה ברסימנטוב: אין מסקנה ידועה, אבל אין מסקנה ידועה לשום כיוון.

משה ברסימנטוב: אני חושב שגם כשאנחנו מסתכלים על שאלת העובדים, שהיא בסוף, ביחס לשאלת צרכי מערכת הבריאות, היא שאלה משנית, לא בטוח שהדרך המיטבית---

רוני עמרם: משנית?

משה ברסימנטוב: ביחס לצרכי ה---

משה גפני: סליחה, מה אתן רוצות שהוא יגיד?

משה גפני: שהוא יגיד דברים שהוא לא חושב וכולנו נתפזר עם הרגשה טובה ובסוף תישארו בלי כלום?

משה גפני: לפחות נוכל להתמודד עם זה.

משה גפני: אני רוצה שתמשיך להגיד את האמת שלך, במלואה, ואני מבקש לא להפריע לו.

משה גפני: אני מאוד מעריך את האומץ שלו לבוא ולהגיד.

משה גפני: הוא היה יכול גם לא לבוא ולשלוח רפרנט אחר ולהגיד דברים מעורפלים.

משה גפני: אני רוצה לדעת את האמת, שגם אתם תדעו את האמת, שנוכל להתמודד עם האמת.

רוני עמרם: זה כואב לי, כי אני שומעת---

משה גפני: כואב גם לי, מה לעשות עכשיו?

משה ברסימנטוב: אני אומר, שאלת העובדים---

משה גפני: אבל תאמר מה התכנית המתבשלת.

משה ברסימנטוב: שאלת העובדים היא שאלה חשובה, ייתכן מאוד שניתן לתת לה מענה מיטבי אפילו יותר, גם אם אנחנו בוחנים מתכונות הפעלה אחרות של בית החולים.

משה ברסימנטוב: אבל שוב, הנתיב הראשי של הדיון---

משה גפני: סליחה.

משה גפני: את יושבת ראש ועד העובדים,  נעזוב רגע את דר' בלשר ונעזוב רגע את עמדת הוועדה, אם מר משה ברסימנטוב יבוא ויגיד 'בית החולים יופעל על ידי בית החולים שערי צדק או הדסה', לא שאני מסכים עם זה ולא שזאת ההחלטה, העובדים לא ייפגעו, מה תהיה עמדתכם?

רוני עמרם: אני אומרת למה?

רוני עמרם: לא צריך את זה.

רוני עמרם: תנו לנו צ'אנס---

משה גפני: אני שואל שאלה, אני יכול---

חיים אורון: חבר הכנסת גפני, אני חושב שאתה טועה, אל תיכנס לפינה הזאת.

משה גפני: אני שואל.

רוני עמרם: לא, תנו לנו צ'אנס, תנו לנו---

חיים אורון: רגע, תנו לנו.

חיים אורון: אני חושב שאנחנו צריכים לתבוע תביעה אחת.

חיים אורון: יש לכם שתי בעיות, יש לכם בעיה של המבוטחים ויש לכם בעיה של העובדים, תנו לנו תשובה, וזה מה ש---

יעקב ליצמן: יש גם בעיה משפטית עם---

חיים אורון: לא, הבעיה המשפטית זו בעיה שלך.

יעקב ליצמן: בהנחה שמה שהשגנו עד הרגע זה זמני, אפשר להמשיך את זה.

יעקב ליצמן: אני אומר שכן.

יעקב ליצמן: אבל תיקח בחשבון שיש בעיה.

חיים אורון: אני אומר שהוועדה צריכה לתבוע ממנו תשובה על שתי שאלות; האחת של המבוטחים, אתה לא דיברת על העובדים, והשנייה של העובדים.

חיים אורון: עכשיו תבוא עם הצעה.

משה ברסימנטוב: מבחינתי השאלה הראשית היא באמת צרכי מערכת הבריאות.

משה ברסימנטוב: יושב ראש הוועדה מכוון לכל מיני רעיונות שרצים באוויר---

משה גפני: לא שאני מסכים להם, זה שהם רצים באוויר זה נכון.

משה ברסימנטוב: גורמים מסוימים החליפו דעות עם גורמים מסוימים.

משה ברסימנטוב: אני חושב שזה לא יהיה אחראי מצדי, לפני שאנחנו מיצינו את הדיון עם משרד הבריאות, שנמצא בתחילתו---

רחל אדטו: מה לוח הזמנים שלכם?

משה ברסימנטוב: זה גם לא יהיה אחראי מבחינתי להגיד מה הוא לוח הזמנים, אנחנו נעבוד מהר.

משה ברסימנטוב: מכיוון שהמטרה שלנו היא בסוף לדאוג למערכת הבריאות, אני מניח שגם זה מכתיב איזה שהיא התייחסות רצינית מבחינת לוח הזמנים.

משה גפני: אנחנו לא ממשיכים את הדיון.

משה גפני: אין צורך.

ינאי דגן: יש צורך.

ינאי דגן: שמעתי את הדברים המלומדים של מר משה ברסימנטוב.

ינאי דגן: כממלא מקום המנהל הכללי של בית החולים, כאיש שבא מכספים וכלכלה במשך שלושים השנים האחרונות---

יעקב ליצמן: תגיד לו איפה עבדת.

ינאי דגן: בדלתא, בשטראוס, בתנובה, באינטל, בחברות קטנות.

ינאי דגן: ראיתי הרבה תכניות הבראה ולתכנית ההבראה שעשינו יש  אמת פנימית, זאת אומרת יש מוצר טוב שאנחנו נותנים, יש שירות טוב שאנחנו נותנים והתכנית היא בלי חלומות.

ינאי דגן: בדרך כלל בתכניות יש 70% חלומות ו-30% אמת.

ינאי דגן: פה אין את החלומות, החלומות הם מחוץ לתכנית.

ינאי דגן: המציאות, אנחנו מאמינים, תהיה בפיתוח, בהכנסה של תורמים נוספים, בשיתופי פעולה עם עיניים, עם שיניים, עם כל מיני גורמים שהיום רוצים לעשות איתנו עסקים.

ינאי דגן: על הבסיס של ההוצאות הקיימות, עם כח האדם הקיים, השטחים האין סופיים שפנויים בבית החולים, אפשר לעשות הרבה מאוד עסקים באותם הוצאות.

ינאי דגן: התכנית היא כלכלית ועסקית טובה, האם זו השקעה טובה?

ינאי דגן: לא, בריאות זו לא השקעה טובה, בריאות זה מוצר ציבורי, זה לא השקעה טובה.

ינאי דגן: האם בית החולים יכול להחזיק את עצמו החל מסוף 2011, אמצע 2012?

ינאי דגן: האם בית החולים יוכל גם להרוויח כסף ב-2015-16?

ינאי דגן: התשובה היא כן.

ינאי דגן: אין זמן.

ינאי דגן: נגמר הזמן.

ינאי דגן: בסוף השבוע הזה חברי הוועד המנהל הודיעו שהם מתפטרים מבית החולים כי יש היעדר כיסוי ביטוחי של ביטוח דירקטורים ונושאי משרה, כתוצאה מכל הפרסומים שנעשו על דעתנו וברצוננו.

ינאי דגן: יכול להיות שהתאריך של ה-31 לא יחזיק, אי אפשר לדבר, עוד שבועיים אנחנו נבדוק ונראה מה אנחנו עושים ונדבר עם משרד הבריאות, אין עוד זמן---

משה גפני: ולכן מה אתה מציע?

ינאי דגן: לכן אני מציע שאם יש להם בדיקות, הנושא הזה כבר נמצא שלושה חודשים באוויר, אז שיתכנסו ויגידו האם מדינת ישראל רוצה את השירותים של בית החולים 'ביקור חולים'.

ינאי דגן: אם כן, אז כדאי כבר להודיע כי אז רק על עצם ההודעה ועצם ההתחייבות של הפורום הזה להזרים כספים בעתיד, אפשר להמשיך את הפעילות, אפשר לעצור את ההתפטרות של הוועד המנהל ואפשר לגייס כספים גם מבנקים.

ינאי דגן: עד היום אי אפשר היה להשיג כספים מבנקים, כי אל"ף, אין נכסים ואין ביטחונות לתת, ובי"ת, לא היה ניהול תקין.

יעקב ליצמן: אבל סידרו לכם את הניהול התקין זמני ויכולתם לקבל מבנק, כך דווח לי על ידי דר' בלשר.

ינאי דגן: נכון, אבל מכיוון שעל הפרק היתה אולי סגירה של בית החולים, אז בנק אומר 'אם המדינה הולכת למסלול של שיקום בית החולים, אנחנו נהיה מוכנים גם לדבר על---

יעקב ליצמן: על ה-24 הוא לא דואג, על ה-24.5 הוא דואג?

ינאי דגן: השיקולים של הבנק הם לא ידועים, כמו שלא ידוע למה ביום שמוטי שטראובר התפטר, הבנק משך מסגרת של 5 מיליון שקלים מהיום למחר, וכמעט מוטט את בית החולים.

ינאי דגן: גם לא ברורים השיקולים של הבנק הבין לאומי וחוסר האחריות, אבל אנחנו לא דנים בבנק, אנחנו דנים ב'ביקור חולים'.

ינאי דגן: לכן אם רוצים, אפשר להציל את בית החולים, אפשר לעשות ממנו מרכז עסקי.

ינאי דגן: יש לנו קרדיולוגית מהטובות בארץ היום, להערכתי, היא תהיה הכי טובה במדינת ישראל בתוך שנה, יש צוותים שהגיעו לאחרונה לירושלים, יש לנו ציוד מצוין, יש לנו פגייה מהטובות בארץ.

ינאי דגן: אין שום סיבה, בגלל התמהמהות בקבלת ההחלטה, שבית החולים ייסגר.

ינאי דגן: יכול להיות שכולם ירצו לעזור לבית החולים ובית החולים ייסגר בגלל עניינים של זמנים.

משה גפני: בבקשה, סגן השר.

יעקב ליצמן: אני רוצה להגיד רק מלה אחת לכולם.

יעקב ליצמן: רבותיי, אני לא הולך לקבל שום פתרון זמני, חד משמעית.

יעקב ליצמן: אני מוכן לשמוע על זמניות רק אם זה חלק מהפתרון הכללי.

יעקב ליצמן: אני לא הולך לקבל פתרון זמני, אני לא הולך להגיע לכאן כל חודש על הנושא הזה, אני חייב להגיד את זה חד משמעית.

יעקב ליצמן: לכן ההחלטה תצטרך להגיע מהר מאוד.

משה גפני: רבותיי, מבחינתי, ואני מניח שגם מבחינת חברי הוועדה, אין לנו נושא שהוא ראשון ונושא משני או נושא שלישי.

משה גפני: יש לנו שלושה נושאים שכרוכים בתוך העניין הזה, לא לפי סדר חשיבות, כולם במידה שווה; הנושא של המבוטחים, של האזרחים, כפי שמר מר ברסימנטוב, הנושא השני הוא העובדים, הוא לא הנושא השני בחשיבותו, הוא באותה שורה, והנושא השלישי הוא קיום בית החולים במרכז ירושלים.

משה גפני: אף אחד משלושת הנושאים הללו לא יורד בחשיבותו מהאחר.

משה ברסימנטוב: הנושא השלישי נגזר מהנושא הראשון.

משה גפני: הוא לא נגזר מהנושא הראשון, מכיוון שבנושא הראשון יכול לבוא מישהו ולהגיד 'המבוטחים והאזרחים, אני יכול לספק להם שירותים דרך בית חולים מרוחק יותר, שהוא גדול יותר, במרכז רפואי גדול'.

משה גפני: אני מדבר על שלושת הנושאים הללו שהם בעלי חשיבות רבה.

משה גפני: אני שוחחתי עם סגן השר כמה פעמים בעניין הזה, עמדתו, כפי שהובעה כאן שהוא עושה כל מאמץ על מנת שיהיה פתרון קבוע לנושא הזה.

משה גפני: אני מבין גם את החשיבות של גורם הזמן כאן.

משה גפני: גורם הזמן כאן יכול להיות קריטי.

משה גפני: אני לא רואה איך נותנים פתרון היום, יום שלישי, בשלושה-ארבעה ימים.

משה גפני: אני יכול להגיד לכם, בשם ועדת הכספים, שאנחנו נלווה את העניין הזה עד כמה שידינו מגעת.

משה גפני: אתם מכירים את המצב, חלק מהאנשים היו בוועדת הכספים זמן רב על הנושא הזה, אנחנו לא ועדה שמבצעת, אנחנו ועדה שיכולה לקבל החלטות ולדרוש מהממשלה לבצע אותן.

משה גפני: יש לנו גם מנופים כדי לאלץ אותם לעשות את זה.

משה גפני: לא כל דבר הולך למשבר קואליציוני ולא על כל דבר הופכים את העולם, לא כל דבר הולך לפיצוץ אטומי, ולא כל דבר שהם אומרים הוא לא נכון.

משה גפני: יש דברים שהם נכונים.

משה גפני: אני יודע, וגם דיברתי עם סגן השר על העניין הזה; בתי חולים פרטיים נכנסו לתכנית הבראה, אנחנו יודעים את זה.

משה גפני: נכנסו לתכנית הבראה, אפילו שמדובר בבתי חולים פרטיים.

משה גפני: אני אומר לכם, במשרד האוצר, לנו יש מחויבות ציבורית יותר גדולה בעניין הזה מאשר הראייה המקצועית, שיכול להיות, ואני אפילו לא מתווכח על הראייה המקצועית הזאת, שמבחינה מקצועית אתם צודקים, יכול להיות שלא.

משה גפני: אני לא אומר שצריך להמשיך להחזיק את כל המחלקות, יכול להיות שיש מחלקות שלא צריך להחזיק אותן, אני בשום פנים ואופן לא מסכים שצריך לסגור את כל המחלקות ולהשאיר את היולדות.

משה גפני: אין דבר כזה, לא יכולה להיות מתכונת כזו ולכן צריך ללכת לפתרון, כפי שסגן השר אמר, קבע.

משה גפני: אני סומך על סגן השר שהוא לא ירפה מהעניין הזה.

משה גפני: אני בעצם מתחבר למה שאמרו החברים האחרים, זאת גם עמדתי; אני נותן לכם עשרה ימים---

חיים אורון: לא, תיתן עד יום שלישי הבא.

חיים אורון: ביום שלישי הבא, לפני התקציב.

משה גפני: אני לא רוצה לקבל החלטה באוויר, דיברתי איתו קודם.

חיים אורון: חבר הכנסת גפני, תסתכל על לוח השנה.

חיים אורון: אתה פשוט תיפול על השבוע של התקציב.

יעקב ליצמן: אז מה?

חיים אורון: אז לא יתקיים דיון.

נסים זאב: הלחץ יהיה הרבה יותר ענייני.

יעקב ליצמן: אני אשתדל שיהיה תוך שבוע, אבל אני אומר לך מיד, זה לא קל.

רוני עמרם: אני רוצה לחדד את ההבנה שלי; ההודעה שיוצאת מוועדת הכספים זה שוועדת הכספים חפצה בהמשך קיומו של בית החולים---

משה גפני: נכון, תיכף אני אומר את זה, אבל אני קודם כל מחפש את התאריך הכי טוב כדי שהם יחזרו עם תשובה ממשלתית מוסמכת, מה הולכים לעשות עם בית החולים, מה התכנית, כשהמגמה היא לא לפגוע בעובדים, המגמה היא בסופו של דבר לא לפגוע בבית החולים.

משה גפני: תיכף אנחנו נקבל את ההחלטה שלנו.

משה גפני: רבותיי, אני מסכם את הדיון כדלהלן: ועדת הכספים רואה חשיבות עליונה בהמשך תפקודו של בית החולים 'ביקור חולים' במרכז ירושלים.

משה גפני: היא דואגת גם למבוטחים וגם לעובדים, שמסרו את נפשם, ממש, במשך שנים רבות.

משה גפני: אנחנו לא הולכים לחפש אשמים, מה הוביל לעניין הזה, אבל יש אשמים רבים בדבר הזה.

משה גפני: הממשלה לא נקייה מהעניין.

משה גפני: אנחנו לא מקבלים את הגישה שבה אם מדובר בבית חולים פרטי, הממשלה לא צריכה להתערב.

משה גפני: הממשלה צריכה להתערב, היא צריכה להגיד את עמדתה.

משה גפני: ועדת הכספים סומכת על סגן השר וסומכת על משרד האוצר שיבואו עם פתרון, במשך שמונה ימים.

משה גפני: בשמונה ימים הכוונה עד יום רביעי הבא.

משה גפני: אני מבקש שיבואו עם פתרון, כפי שהוצג פה קודם, תגידו את עמדתכם; הממשלה חושבת שצריך לסגור את בית החולים?

משה גפני: תאמרו, נתמודד עם העניין הזה.

משה גפני: הממשלה סבורה, כפי שגם הבנתי מדבריך, שצריך להמשיך את זה במתכונת כזאת או במתכונת אחרת, שנדע מה אנחנו אומרים לאזרחים, שנדע מה אנחנו אומרים לעובדים, שנדע באיזה מתכונת, גם הוועד המנהל שעושה את מלאכתו נאמנה.

משה גפני: היום אין ויכוח שהוועד המנהל עושה את מה שהוא נדרש לעשות.

משה גפני: אני עכשיו פונה גם לוועד המנהל; אני מבקש לתת את הימים האלה.

משה גפני: הרי אנחנו לא יכולים לעשות הוקוס פוקס, אני מבקש לאפשר את הדיון הזה בין משרד האוצר לבין משרד הבריאות.

משה גפני: אני מקווה שיגיעו לפתרון שהוא יהיה פתרון טוב, פתרון מוסכם.

משה גפני: אני מקבל את עמדתו של שר הסגן, שלא יהיה פתרון זמני.

משה גפני: זה לא מה שהיה לפני כמה שנים בוועדת הכספים, שכל כמה ימים התכנסו ודיברו---

מיכל רוזנבוים: אנחנו לא רוצים פתרון סופי...

משה גפני: גם אנחנו, אבל אנחנו לא רוצים פתרון זמני.

משה גפני: אנחנו רוצים פתרון של קבע, פתרון בריא לבית החולים.

משה גפני: זה מה שאנחנו מבקשים, זאת ההחלטה של ועדת הכספים.

משה גפני: אנחנו מבקשים בתוך שמונה ימים לבוא עם הצעה ממשלתית.

משה גפני: אנחנו נתכנס, נשמע את ההצעה שלהם ואני מבקש מהוועד המנהל אורך רוח.

משה גפני: היתה לכם סבלנות עד עכשיו, אני מבקש סבלנות הלאה.

משה גפני: אם תבוא הממשלה ותגיד 'אנחנו סוגרים את בית החולים', זו תשובה, אז תחליטו מה שתחליטו.

משה גפני: אם הם יגידו 'אנחנו עוזרים, אבל במתכונת כזו או אחרת', אז נקיים דיון על המתכונת הזאת.

משה גפני: אם יגידו שהם מקבלים את העמדה ונותנים לכם 30 מיליון שקלים, 10 מיליון שקלים משרד הבריאות, 10 מיליון שקלים משרד האוצר ו-10 מיליון שקל, מאיפה?

אליעזר מנחם מוזס: מוועדת הכספים.

רוני עמרם: בסדר, העיקר שיהיו 30, אתם תריבו מאיפה, לא נתערב לכם.

משה גפני: לא, זה לא ככה.

משה ברסימנטוב: יושב ראש הוועדה, אל תפתחו ציפיות---

משה גפני: לא, זה היה בחלק של ההומור.

יעקב ליצמן: אני אפילו לא חייכתי.

משה גפני: אבל צריך פתרון לעניין הזה.

משה גפני: אני מאוד מודה לכם, אני מאחל לכם הצלחה ואנחנו נמשיך לעקוב אחרי העניין.

מיכל רוזנבוים: אדוני היושב ראש, האם אדוני היושב ראש יזמן ישיבה נוספת לפה בעוד שמונה ימים?

יעקב ליצמן: כן.

יעקב ליצמן: תקבלו הודעה.

יעקב ליצמן: תודה רבה.