ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 378, 2010-11-30 10:20

אילן גילאון: תודה רבה לערוץ הכנסת שנתן לנו את האפשרות להתחיל את הדיון.

אילן גילאון: היום יום הנכה הבינלאומי, אנחנו עוסקים בנושא התעסוקה.

אילן גילאון: יום הנכה הבינלאומי הוא בדרך-כלל יום אחד בשנה, יש לנו במדינת ישראל יום לכל נושא, יום לבנקאי הבינלאומי או יום הטייקון הבינלאומי או קבלן הגז הבינלאומי, כי אלה אנשים שלא צריכים יום כזה.

אילן גילאון: לפעמים אני בציניות אומר שזה יורצייט הבינלאומי לכל נושא, כי אחר-כך, בעצם בעוד 354 ימים נוספים, למעשה לא קורה כלום.

אילן גילאון: לפי דו"ח המחקר של הנציבות מאתמול, אנחנו מתבשרים על דברים שכבר לא צריכים למעשה לזעזע כי הם חוזרים על עצמם כל שנה, ורק יש עלייה סטטיסטית בנתונים, כמו למשל ש- 40% מן האנשים המוגבלים, אינם עושים שימוש בתרופות, מפאת מחסור בכסף.

אילן גילאון: אני חושב שהכיוון שלנו במשך היום הזה יצטרך להיות, לעבור מזעזוע לפעולה.

אילן גילאון: מספיק להזדעזע, כל שנה מספיק להגיד כמה הדברים הם חמורים, לתת הרבה מאוד אמפתיה באותו יום, אלא להתחיל לדבר, במקום על חמלה ועל הזדעזעות ועל רחמים, על מדיניות ועל זכות ועל ביטוח.

אילן גילאון: אלה הם הדברים העיקריים.

אילן גילאון: ואנחנו נצטרך לדרוש ממי שצריך לדרוש, ממי שמקבל את ההחלטות, לא לתת לנו אמפתיה לנושא המוגבלים, כי בעיני אין דבר כזה מוגבלים ולא מוגבלים.

אילן גילאון: יש מוגבלים ונשאי מוגבלות.

אילן גילאון: כל הציבור הישראלי, בסופו של דבר, הוא נשא של מוגבלות.

אילן גילאון: מספיק לעבור את הכביש לא נכון ואתה עובר לצד השני של המתרס.

אילן גילאון: ולכן, הדבר הזה הוא אוניברסאלי.

אילן גילאון: אם מיליון וחצי אנשים במדינת ישראל וקצת יותר, הם אנשים עם מוגבלויות מוכרות ויש הרבה אנשים עם מוגבלות לא מוכרות, סימן שהדבר הזה הוא אוניברסאלי והוא חייב להיות חלק מן הרקמה האנושית כאן.

אילן גילאון: בביטוח כולל ושלם, אף אחד לא לוקח לבד על גבו את המעמסה שלו.

אילן גילאון: כל הרעיון של מדינה טובה, מדינה מתקדמת, שמבקשת להיות ב- OECD, זה להקל ככל שניתן על אלה היותר מתקשים.

אילן גילאון: ברמת ובתנאי הטכנולוגיה של היום, 80% מן האנשים, מסוגלים לעשות 80% מן העבודות ואני רוצה לקבוע את זה בצורה אכסיומטית לגמרי.

אילן גילאון: אלא מה, יש עניין של תפישה, של תדמית, של דעות קדומות ולכן בצד החקיקה אנחנו צריכים לדבר על מודעות.

אילן גילאון: נדמה לי שאנחנו מתקדמים בשנים האחרונות, בהחלט כן ברמת התודעה.

אילן גילאון: ברמה הפוליטית של קבלת ההחלטות, אנחנו עדיין לא מתקדמים.

אילן גילאון: היינו אמורים לדון היום למעשה בחוק לרון אבל לא היו לנו מספיק נתונים לגבי הנושא הזה.

אילן גילאון: חוק לרון בא לעשות איזה שהוא תיקון בנושא התעסוקה, בעיקרו, ולאפשר הכנסה גבוהה יותר מאשר היתה קודם לכן, כדי לא לאבד את קצבת הנכות.

אילן גילאון: האמת היא שהאידיאל והאתגר צריך להיות הפרדת העילות המוחלטת בין נושא של קצבת הנכות.

אילן גילאון: קצבת נכות צריך לקבל בשביל, לטובת הנכות ולא לטובת אובדן כושר עבודה.

אילן גילאון: ואת הדבר הזה באופן אוניברסאלי, להצמיד לסך-הכל ההכנסה האחרת ולמסות כמו את כולם.

אילן גילאון: לא צריך לעשות כל מיני הנחות לאנשים עם מוגבלויות, במידה והם מגיעים ל- 90% נכות, כדי לתת להם פטור מלא ממס-הכנסה עד 40,000 שקל.

אילן גילאון: כי אם אני מרוויח 40,000 שקל, אני לא צריך את הביטוח הלאומי לראות ממטר.

אילן גילאון: אין לי בעיה.

אילן גילאון: מתי צריכים את הדברים האלה, ומתי צריכים לתת חופש עבודה?

אילן גילאון: דווקא לאנשים שלא משתכרים בסכומים האלה.

אילן גילאון: אבל מה קורה, מי באמת יכול להגיע ל- 90% נכות?

אילן גילאון: זה סיפור.

אילן גילאון: מפה להודעה חדשה, גם בנושא של טבלת העדכונים של הנכות, שהיא אנכרוניסטית, היא בת 30, צריך לעדכן אותה, היא לא בסדר, היא מלכוד 22, כל הדברים האלה גם יחד ובעיקר נושא התעסוקה, אנחנו נדבר עליו היום וננסה לברר לעצמנו באיזה דרכים של קבלת החלטות אנחנו יכולים לדבר.

אילן גילאון: לא שצריכה להיות עבודה, זה אנחנו יודעים.

אילן גילאון: לא כל פעם אנחנו עומדים ומתפללים אל השמיים, כדי שייפול משם איזה שהוא חסד, איזה שהם רחמים, אלא קביעת מדיניות אמיתית.

אילן גילאון: האם צריך להקים מפלגת נכים לטובת העניין הזה?

אילן גילאון: בשום פנים ואופן לא.

אילן גילאון: הנכים, כמו כל אוכלוסייה אחרת, האנשים המוגבלים, אני מעדיף להגיד מוגבלים, אומר לכם גם למה כי נכות בעיני זה עניין של תרבות ועניין מאוד סובייקטיבי, בעוד שמוגבלות זה עניין אובייקטיבי שאפשר לכמת אותו וגם אפשר להתמודד אתו בצורה אחרת.

אילן גילאון: ולכן אני אדבר על מוגבלויות.

אילן גילאון: האם צריך להקים מפלגה של אנשים עם מוגבלויות, זאת אומרת שמיליון וחצי אנשים ילכו עם המפלגה הזאת?

אילן גילאון: בשום פנים ואופן לא.

אילן גילאון: כי לנכים יש דעות שונות, למוגבלים יש דעות שונות.

אילן גילאון: העניין המרכזי הוא בהחלט כן לראת את המצב של האנשים עם המוגבלויות במדינת ישראל, באופן פוליטי.

אילן גילאון: אלה הן החלטות הכי פוליטיות שיכולות להיות, כי הפוליטיקה כולה היא מי מקבל כמה ולמה, ומי משלם כמה ולמה.

אילן גילאון: נדמה לי שבמשך 62 שנותיה של מדינת ישראל, פיקששנו בענק.

אילן גילאון: לקחנו אזימוט של 180 מעלות, מעבר לעניין של הייעוד המרכזי או תוכנית המתאר של מדינת ישראל שאמרה רקמה אנושית אחת, שדיברה על חזון הנביאים של גר ויתום ואלמנה, ופיסח וסומא, של צדק צדק תרדוף, הדברים האלה רחוקים מאתנו ת"ק פרסה.

אילן גילאון: אם היום בשנת 2010, 40% מן הנכים, או מן המוגבלים במדינת ישראל, לא יכולים להשתמש בתרופות מפאת חוסר כיס, הציונות לא שווה אגורה שחוקה אחת.

אילן גילאון: ותסלחו לי שאני פותח בצורה הבוטה הזאת, כי אני רוצה שנעבור לעבודה.

אילן גילאון: אני אבקש מפלורה, היא הכינה לנו איזה שהוא דו"ח לגבי נושא של שילוב אנשים עם מוגבלויות בתעסוקה, גם ברמה הציבורית, גם ברמה הפרטית.

אילן גילאון: לאחר מכן, אנחנו ניתן רשות דיבור לארגונים, לאנשים, לכל מי שיש לו מה לומר.

אילן גילאון: עד השעה 11 ורבע תימשך הישיבה שלנו.

אילן גילאון: תודה רבה בשלב זה, בבקשה, פלורה.

פלורה דווידוביץ': מרכז המחקר והמידע של הכנסת הכין בחודש מאי השנה מסמך בנושא השתלבות אנשים עם מוגבלות בשוק העבודה בישראל.

פלורה דווידוביץ': אנחנו התבססנו בנתונים שלנו על נתוני נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, על הדו"ח שהוכן ב- 2009, על-פי הנתונים אז חיו בישראל יותר ממיליון וחצי בני-אדם המגדירים את עצמם כאנשים עם מוגבלות.

פלורה דווידוביץ': כ- 721,000 בגיל העבודה, כ- 457,000 בגיל הזקנה, כ- 314,000 ילדים עד גיל 17.

פלורה דווידוביץ': נתוני הנציבות הצביעו על פערים חברתיים וכלכליים בין אוכלוסיית האנשים עם מוגבלות ובין שאר האוכלוסייה ומחקר שערך משרד התמ"ת הצביע גם על אפליית אנשים עם מוגבלות במקומות העבודה ועל כך שבישראל וברוב מדינות העולם, שיעורי האבטלה של אנשים עם מוגבלות גבוהים משיעורי האבטלה באוכלוסייה הכללית.

פלורה דווידוביץ': לדוגמה, נתוני הנציבות, בקרב אנשים עם מוגבלות חמורה, מועסקים 37.6%, כשבקרב אנשים ללא מוגבלות חמורה, מועסקים 75.5%.

פלורה דווידוביץ': כמו-כן אנחנו התייחסנו במסמך להסדרים החוקתיים שקיימים בישראל לגבי אנשים עם מוגבלות וערכנו איזו שהיא השוואה למצב התעסוקה של אנשים עם מוגבלות בגרמניה.

פלורה דווידוביץ': כפי שמצאנו, גרמניה נוקטת במדיניות של העדפת שיקומו של אדם עם מוגבלות על פני מתן קצבה וביצירת מקומות עבודה בשוק העבודה ובקביעת מכסות להעסקת אנשים עם מוגבלות.

פלורה דווידוביץ': רמת השכר של אנשים עם מוגבלות בגרמניה היא כ- 60% מהשכר של מועסקים אחרים ובעקבות התערבות המדינה בשוק העבודה, גם חל צמצום ניכר בפערי השכר כלפי קבוצות האוכלוסייה.

פלורה דווידוביץ': בין ההסדרים שננקטים בגרמניה, לשם שילוב אנשים עם מוגבלות בשוק העבודה, בשנים האחרונות מופעלות בגרמניה תוכניות מדיניות שונות וביניהן מכסות העסקה.

פלורה דווידוביץ': כלל המעסיקים במשק, במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי, המעסיקים 20 עובדים או יותר, מחויבים להעסיק ב- 5% מהמשרות הקיימות אנשים עם מוגבלות חמורה.

פלורה דווידוביץ': כמו-כן, קיימים קנסות על מעסיקים שלא עומדים במכסה הזאת.

פלורה דווידוביץ': קיים איסור של אפליה.

פלורה דווידוביץ': החוק בגרמניה קובע כי מוגבלות של מועמד לא תהווה מכשול להעסקתו ומעסיק שאינו עומד בחובה זאת, עשוי גם להיתבע ולהיות מחויב בפיצוי המועמד.

פלורה דווידוביץ': כמו-כן, חלה חובה על תנאי העסקה הולמים.

פלורה דווידוביץ': החקיקה בגרמניה קובעת כי אנשים עם מוגבלות חמורה יועסקו בתנאים שבמסגרתם יוכלו למצות את הפוטנציאל שלהם ובעצם לתרום את התרומה המרבית למקום העבודה ולמצות את הזכויות.

פלורה דווידוביץ': כל מיני זכויות ייחודיות של עובדים כמו שבוע חופשה נוסף בשנה, בנוסף, שהוא ניתן בתשלום ומענק אינטגרציה למעסיקים, שבעצם אנשים עם מוגבלות חמורה, שמתקשים למצוא מקום תעסוקה, זכאים לעזרת המדינה שבאה לידי ביטוי במתן מענקים למעסיקים שמעסיקים אותם.

אילן גילאון: תודה רבה, אנחנו עוד נשוב אלייך בהמשך.

אילן גילאון: רשות הדיבור נתונה ופתוחה.

אילן גילאון: חבר הכנסת עפו אגבאריה, אולי אתה תתחיל.

עפו אגבאריה: תודה לך על הדיון הזה.

עפו אגבאריה: אני חושב שזה לא דיון ראשון שאנחנו מקיימים על הדבר הזה ואני חושב לברך על כל התקדמות בעניין של לתת לאנשים עם מוגבלויות את האפשרות להשתלב בחיים בצורה טובה ונכונה.

עפו אגבאריה: כאשר הגעתי לכנסת, זה לא מזמן היה, שנה וחצי, ראיתי שיש פה אנשים שעובדים עם מוגבלויות ושמחתי מאוד שהתחילו בדבר הזה פה, אבל אני חושב שעדיין הדרך ארוכה בין מה שקיים למה שצריך לפצות ולתת את האפשרות לאנשים האלה שהם אנשים כמונו, כמו כל אחד, אבל בגלל סיבות שלא תלויות בהם, הם יהיו מוגבלים, אם זה מבחינת הניידות או אם זה מבחינת השמיעה או הראייה או כל דבר אחר.

עפו אגבאריה: אבל הם יכולים להיות מועילים לחברה בצורה יוצאת מהכלל טובה ויכולים להיות אפילו לפעמים תורמים יותר בהשוואה לאנשים ללא מוגבלויות.

עפו אגבאריה: לכן, אני חושב שיש לנו גם מחויבות, לא רק כלפיהם אלא גם לבקש ממוסדות אחרים, כמו משרד החינוך, כמו אפילו בתי-חולים, עיריות, איפה שבאמת מעסיקים כל-כך הרבה אנשים, שיכולים גם את האחוזים האלה שאנחנו דורשים ואנחנו רואים שבמדינות קצת יותר מתקדמות, שיש להם את הדברים האלו, שזה בהחלט אפשרי לעשות גם במדינת ישראל ולדרוש מהמוסדות הללו לשלב את האנשים האלה במקומות ולעשות על כן שהנגישות של האנשים למקומות הציבוריים שעדיין האפשרויות האלה במקומות רבים עדיין לא קיימים.

עפו אגבאריה: אני מתכוון לפריפריה ולמגזר הערבי, שברוב בתי-הספר, בהרבה בתי-ספר, בהרבה מרפאות של קופות חולים שונות, שאין עדיין את האפשרות לאנשים עם מוגבלות לקבל נגישות טובה.

עפו אגבאריה: ואני חושב שצריך להיות בהחלטות הוועדה באמת לבקש גם ממשרד הבריאות וגם ממשרד החינוך וגם מהמוסדות הציבוריים, לעשות על כן את כל הדברים שצריך לתת לאנשים עם המוגבלויות, לעשות אותם בזמן הקרוב ביותר.

עפו אגבאריה: תודה.

אילן גילאון: אגב, אם צריך לבקש את זה ממשרד הבריאות, אז מה נעשה עם האחרים?

אילן גילאון: לא צריך לבקש, משום שמה שמסתבר היום, שמי שעבריין באופן אמיתי זה ממשלת ישראל, קודם כל ורשויות מקומיות.

אילן גילאון: אלו רשויות שלא מקיימות את החוק שכבר קיים.

אילן גילאון: שאם בארזים נפלה שלהבת, מה רוצים מאזובי הקיר?

אילן גילאון: אם אני רוצה להנגיש את מסעדת רחמו לחומוס ובית-המשפט לא נגיש, אז יש בעיה אמיתית במסר שאנחנו משדרים כאן.

אילן גילאון: אבל איך אומרים?

אילן גילאון: אפשר לחוקק את כל החוקים חוץ מחוק אחד שאנשים יהיו בני-אדם, את זה אי-אפשר לחוקק.

אילן גילאון: ולכן הנגישות צריכה להיות נגישות שבלב, כי אז זה יהיה מנוע החיפוש העיקרי של העניין.

אילן גילאון: קביעת מדיניות אחרת.

אילן גילאון: ולכן, אני מבקש שאנחנו נדון כרגע בפיתרונות של לקיחת החלטות, קבלת החלטות, שבסופו של דבר יוצרים מצב של ביטוח-על, של ביטוח כולל, כי מדינה בסך-הכל היא ביטוח, היא לא משהו אחר.

אילן גילאון: וכל אחד מאיתנו יכול להימצא בתוך המציאות הזאת, שיזדקק לה.

אילן גילאון: מישהו שיש אצלו את המוגבלות והוא קיבל אותה במהלך השנה והוא יודע בדיוק להבחין בין מה היה קודם למה היה אחר-כך, אולי יש אנשים שיכולים לדבר על כך גם כאן.

אילן גילאון: שצריכים להבין מדוע הדבר הזה הוא כל-כך חיוני ולא רק ברמת הדיבור.

אילן גילאון: כי לא יעזור שום דבר, אנחנו יכולים להתקין כאן את כל התקנות, אני תמיד, כדי לגחך את האפשרות, הרי החוק קובע שצריך לשריין לאנשים מקום, אנשים עם מוגבלות, מקום, אבל שהם יענו לדרישות התפקיד ואני תמיד צוחק על זה ואני אומר שאני תמיד מבקש להיות מלצר, אומרים לי שהאנגלית שלי לא מספיק טובה.

אילן גילאון: זאת אומרת, אפשר להתחכם עם כל דבר.

אילן גילאון: לכן, הדבר המרכזי הוא נגישות שבלב או נגישות שבמוח, ולפני הנגישות שבכתב, בנגישות שבחוק.

אילן גילאון: כן, בבקשה, מי רצה לדבר?

אילן גילאון: בבקשה.

הרצל מוכתר: אדוני היושב-ראש, אתה באמת בפתיחה שלך, עלית על הבעיה בצורה באמת חדה, כי אנחנו יודעים שבאמת מתקיימים כל-כך הרבה דיונים, כל שנה חוזרים על הסיפור הזה ובפועל בשטח לא קורה שום דבר.

הרצל מוכתר: זה מזכיר לי סיפור שהיה מנהל בית-ספר בתחילת כל שנת לימודים, היה חוזר על אותו נאום.

הרצל מוכתר: קרה שפעם ילד נשאר כיתה והוא אומר לו – אדוני המורה, אני כבר שמעתי את הסיפור הזה, אמר לו – מי אמר לך להישאר כיתה?

הרצל מוכתר: אז זה באמת מה שקורה.

הרצל מוכתר: למשל, אני לוקח את החברים שלי, את ציבור העיוורים, באמת, יש אנשים מאוד מאוד מוכשרים, וכשהם עובדים, עושים עבודה נפלאה.

הרצל מוכתר: אבל מה שקורה, חוק לרון, באמת הוא בא להיטיב עם האנשים האלה ולאפשר להם לעבוד ועד סכום מסוים, הנושא של קצבה, לא יורד להם אלא רק מ- 6,000 ומשהו.

הרצל מוכתר: אבל קיים פחד תמידי, וזה מלווה את כולם, כלומר מה יקרה, אם אני אתחיל לקחת משרה מלאה, ואני אצטרך לוותר על הקצבה, ואחר-כך התפקיד הזה לא יעלה יפה ויפטרו אותי, אני צריך להתחיל הכל מחדש, למרות שהביטוח הלאומי אומר אין בעיה, אדם שהוא לא מצליח בכל אופן בתפקיד והוא יכול לחזור לאותה קצבה.

הרצל מוכתר: אבל אנחנו יודעים מה קורה באמת בהשתלשלות של ביטוח לאומי.

הרצל מוכתר: ולכן אני אומר – חוק לרון זה דבר יפה ונחמד, אבל בואו נבדוק, נבדוק את עצמנו.

הרצל מוכתר: כמה באמת הצליחו להשתקם ומקום עבודה כתוצאה מחוק לרון.

אילן גילאון: הרצל, אתה מכיר את הסיסמה של הביטוח?

אילן גילאון: הוא אומר – זה טוב אבל זה לא מצוין.

הרצל מוכתר: נכון.

הרצל מוכתר: אז לכן אני בא ואומר, אנחנו כל הזמן, אדוני היושב-ראש, קשורים לשורה של חוקים.

אילן גילאון: דע לך, הרצל, שבאמצע הנאום שלך, הגיעה חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

הרצל מוכתר: שלום לך.

הרצל מוכתר: אנחנו קשורים כל הזמן לחוק תעסוקה, חוק כזה, ותמיד בתחילת הכנסת, אז כל אחד דואג לחוק כזה או לחוק כזה ואם אתה תסתכל, אדוני היושב-ראש, שבאמת פרט אולי למכסות שיש לנכי צה"ל, אין שום מכסות לגבי נכים אחרים, שאפשר לקבל כך וכך.

הרצל מוכתר: לכן אני חושב שאנחנו צריכים להתעסק פחות בחוקים ויותר לשים את הדגש על השטח וזה בעיה שמאוד מאוד כואבת, זה נכון.

הרצל מוכתר: אני תמיד אומר שיותר קל אולי לקחת אדם נכה עם כיסא גלגלים ולאפשר לו תעסוקה, מאשר לקחת אדם עיוור, כי בסופו של דבר צריך להתאים לו מכשיר כזה ומכשיר כזה אבל יש, יש היום, קשה לי להגיד שהחברה היא לא פתוחה.

הרצל מוכתר: החברה היא מאוד פתוחה ויש לה רצון באמת, אני ישבתי לפני יומיים בקבוצה שבאמת, קבוצה מאוד נהדרת, של עיוורים עם שרידי ראייה וכולם התנדבו לשירות לאומי ועושים עבודה נפלאה והבנתי שבאחד המקומות שהאדם עשה, לא רצו אותו, הוא עשה שנה של שירות לאומי ואמרו לו – אנחנו רוצים שאתה תעשה עוד שנה.

הרצל מוכתר: כלומר, לא צריך לחשוש, לא צריך לפחד מלהעסיק אדם נכה.

הרצל מוכתר: אני חושב שהדבר הזה הוא בסופו של דבר יוצר מקומות עבודה ואנשים שלנו הם בהחלט יכולים לעבוד ולתרום לחברה וגם לעצמם.

הרצל מוכתר: תודה, אדוני.

אילן גילאון: תודה רבה, הרצל.

עפו אגבאריה: היתה איזו בעיה עם הקצבה לליווי עיוורים.

עפו אגבאריה: יש איזה בעיה עם הקצבה הזו?

הרצל מוכתר: זה עדיין לא הסתדר, אדוני, כי בסופו של דבר, יש בעיה לגבי הנושא הזה של עיוורים שעובדים, אז מקבלים 912 ואנשים לא עובדים מקבלים את מחצית הסכום וגם בזכותה של חברת הכנסת מירי רגב, אנחנו מנסים להעביר את הדבר הזה ואני מקווה שבסופו של דבר נצליח.

הרצל מוכתר: יש נכונות מצד האוצר, שבכל אופן לענות לנושא הזה.

אילן גילאון: תודה רבה, הרצל.

אילן גילאון: יואב, אתה רצית?

אילן גילאון: הגיע אחיה קמרה, הנציב העליון של אנשים עם מוגבלויות.

אילן גילאון: הוא איתנו.

אילן גילאון: ויואב קריים, כולם מכירים.

יואב קריים: אתה דיברת על מה צריך לעשות אז אני לא מסכים שאנחנו צריכים לעזוב את החוקים.

יואב קריים: אני פשוט חושב שיש עוד כמה חוקים שלא חוקקנו וישלימו את הפאזל המאוד חשוב הזה.

יואב קריים: תיקון 109, חוק לרון, אני לא צריך להזכיר פה בחדר, אני מאוהדיו, יוזמיו, אני חושב שהוא חשוב מאין כמותו.

יואב קריים: נכון, יש גם ביקורת, צריך גם לתקן גם שם דברים והעבודה היא לא מצוינת ולא מושלמת, אבל שחררנו דבר אחד, שחררנו את מנגנון הדיכוי שאמר לנכים – אם תצאו לעבוד, אתם מפסידים הכל.

יואב קריים: וזה דבר מאוד חשוב.

יואב קריים: לתוך זה, ואני מתחבר למה שהרצל אמר, צריך לעשות עבודה משותפת עם ביטוח לאומי.

אילן גילאון: הרצל מוכתר?

יואב קריים: כן.

הרצל מוכתב: אנחנו חברים.

יואב קריים: נכון.

יואב קריים: צריך לעשות עבודה משותפת, עם ביטוח לאומי, על החזרת האמון או אפילו הייתי אומר יצירת האמון מאפס, בין ציבור המבוטחים בכלל וציבור הנכים בפרט לבין המוסד.

יואב קריים: האמון הוא הקרקע החשובה ביותר לזה שהתיקון הזה יביא משהו.

יואב קריים: אבל אם דיברת על דברים נוספים, אז צריך לעבוד, אדוני, על תמרוץ מעסיקים שזה דבר מאוד חשוב.

יואב קריים: צריך לעבוד על נגישות אמיתית בעולם העבודה, שהיא לא רק נגישות פיסית של רמפות ומעליות אלא היא הכנת עולם העבודה לקליטת אנשים עם מוגבלות.

יואב קריים: צריך לעבוד מאוד קשה, בוועדה אחרת, לא בוועדה הזאת, בוועדת החינוך של הכנסת, על, אל"ף, עבודה על הילדים שאינם ילדים עם מוגבלות, על קבלה של השונה ועל יצירת חברה שבעצם תאפשר לנכים להיות בתוכה וכמובן לגבי ילדים עם מוגבלות, השתלבות מלאה של ילדים עם מוגבלות במערכת הרגילה, ככל שניתן, ככל שניתן, וגם מדובר על השכלה גבוהה והכשרה מקצועית.

יואב קריים: אלה דברים שחייבים לבוא כי בסופו של דבר, כדי שאדם יוכל להשתלב בשוק העבודה, צריכה להיות חברה שמוכנה לקלוט אותו, חברה רחבה שמוכנה לקלוט אותו ושיינתנו לו הכלים האמיתיים להשתלב בשוק העבודה ולכן לא רק שלא גמרנו עם החוקים, יש עוד הרבה דברים שצריך לעשות.

אילן גילאון: כן, בבקשה.

יחיאל שרשבסקי: אני אחראי על השיקום בתחום בריאות הנפש, במשרד הבריאות.

יחיאל שרשבסקי: אחרי יואב, תמיד אין עוד הרבה מה לומר מכיוון שהוא מזכיר את רוב הדברים, אבל בכל-זאת, אני רוצה לומר שגם עמדתי היא שרוב הנכים בהחלט יכולים להיות מועסקים והמכשול העיקרי זה באמת העמדות של הציבור, הסטיגמה, בתחום של בריאות הנפש הן הרבה יותר חמורות ואני חושב שהנושא של החינוך הוא קריטי ויכול להיות שצריך להכניס לחלק מלימודי האזרחות, שעוסקים בשוויון בין כל ה, באוכלוסייה, בכל המגזרים, גם את הנושא של שוויון, של כל האנשים, גם אנשים עם מוגבלות וזה יכול להיות חלק מלימודי האזרחות הרגילים במדינה.

יחיאל שרשבסקי: נושא נוסף, הנושא של תמרוץ מעסיקים מדובר כבר שנים ויש ועדות על ועדות וזה נושא קריטי.

יחיאל שרשבסקי: עוסקים בעיקר בעידוד הנכים לעבודה, אבל בלי תמרוץ מעסיקים שכולל גם שינוי עמדות, יהיה מאוד מאוד קשה.

יחיאל שרשבסקי: אני כן רוצה שיהיה בפרוטוקול הנושא שהממשלה שמובילה את הנושאים האלה, לצערי לוקה בהעסקה מאוד נמוכה של אנשים עם מוגבלות ופועלת מעט מאוד להעסיק אותם בתוך הממשלה ועדיין העמדה כאילו אנשים עם מוגבלות יתפשו תקנים, היא עמדה אנכרוניסטית, שאני חושב שצריך לשנות אותה.

יחיאל שרשבסקי: הם יכולים לפעול כמו כל אחד אחר ואני רוצה להדגיש בזה שמערכת השיקום שמופעלת על-ידי משרד הבריאות, יש בה למעלה מ- 150 נפגעי נפש שעובדים כאנשי צוות לכל דבר, וחלקם גם מנהלים של מסגרות.

יחיאל שרשבסקי: ולכן אני חושב שפה צריך שינוי.

יחיאל שרשבסקי: אני מזכיר, עדיין במשרד הבריאות, שאני בא ממנו, אדם שרוצה ללמוד או לעסוק במקצוע רפואי צריך להצהיר אם יש לו מחלה מידבקת או מסוכנת, ואם יש לו מחלת נפש בעברו.

יחיאל שרשבסקי: זאת אומרת, גם אם הוא היום עם כל היכולת והוא ברמיסיה, הוא צריך לדווח.

עפו אגבאריה: וזה יכול להוות מכשול.

יחיאל שרשבסקי: זה ודאי יהווה מכשול, הרבה פעמים.

יחיאל שרשבסקי: עדיין הוא צריך לעבור ועדה אבל אנחנו יודעים, במצב הסטיגמה היום, שהרבה פעמים זה יהווה מכשול.

יחיאל שרשבסקי: אותו דבר בביטוח הלאומי.

יחיאל שרשבסקי: בשירותי סיעוד לזקנים, החברות מנועות מלהעסיק נפגעי נפש.

יחיאל שרשבסקי: אנחנו יודעים שהן מעסיקות מאות נפגעים שלא מדווחים והן מאוד מרוצות מהעבודה שלהם.

יחיאל שרשבסקי: זה שיש במדינת ישראל עדיין חוק כזה או תקנות פנימיות במשרדי ממשלה, שמגבילות אנשים שבעברם יש מחלת נפש, אני חושב שזה לא לכבודנו.

אילן גילאון: תודה.

אילן גילאון: בבקשה.

שלמה אלישר: אני רוצה לומר, להדגיש.

שלמה אלישר: אני מסכים עם הדברים שנאמרו כאן, על-ידי העמיתים שלי, ואני רוצה בכל-זאת אבל להדגיש, כשאנחנו מדברים על השתלבות של אנשים עם מוגבלות בתעסוקה, בשוק הפתוח ובמקומות שונים, אנחנו מדברים, אני רוצה להדגיש כאן את המאמץ הבין מערכתי המשולב והמתואם בפעילות הזאת ובעבודה שעוסקת באספקטים שונים שנוגעים לחסמים תעסוקתיים בסופו של דבר.

שלמה אלישר: הרי לא מדובר כאן בפעולה יוניפורמית, אחידה, שיש לה פן אחד, אלא עם הרבה פנים, שיש לה הרבה מאוד פנים, שיש לה הרבה מאוד צדדים וצריך להבין שהמאמץ הוא מאמץ מתמשך והוא מאמץ שהוא משלב הרבה מאוד פעילויות בכיוונים שונים.

שלמה אלישר: אני אולי, אם אנחנו מדברים על חסמים תעסוקתיים, שקשורים להשכלה, שקשורים לחוסר ניסיון תעסוקתי, שקשורים למגבלות כאלה ואחרות או לחסמים תעסוקתיים שנוגעים בחלקו של המעסיק, שנוגעים לאמונות טפלות ודעות קדומות וכל מיני סטריאוטיפים, או לחסמים שקשורים יותר לנגישות והנגשה, אנחנו מדברים כאן בעצם על מאמץ רב מימדי, רב מערכתי, שהוא חייב להיות מתואם והוא פועל במישורים שונים.

שלמה אלישר: אני חושב שאולי כדאי לציין פה שמאז שלמעשה ממשלת ישראל קיבלה את המלצות דו"ח ועדת לרון, הוקמה גם ועדת מעקב ליישום ועדה בין משרדית בעצם, שחלק מהנציגים שלה גם יושבים פה.

אורלי לוי אבקסיס: של משרד הרווחה בעצם עם שר הרווחה, הוא אמור להיות המפקח על היישום.

שלומי אלישר: מנכ"ל משרד הרווחה, הוא למעשה, הוא האחראי על הוועדה הבין משרדית ליישום המלצות דו"ח ועדת לרון.

שלומי אלישר: ואני מוכרח לומר שנעשים לא מעט מאמצים, אני כאן כרגע, לא נמצא כאן באיזה שהיא עמדה לבוא ולומר שהכל כבר שפיר ובסדר, אבל יש מספר מישורים שמתמודדים אתם וצריך להשקיע בהם הרבה מאמצים, כמו למשל פילוח אותה אוכלוסייה בגילאי 18 – 55, שנמצאת מחוץ למעגל התעסוקה, אנשים עם מוגבלויות ובנייה של עבודה עם קבוצות מיקוד, שבהם יש את הפוטנציאל הגדול ביותר להשתלב בתעסוקה.

שלומי אלישר: כל הנושא של תמרוץ מעסיקים שדובר על-ידי יחיאל שרשבסקי, צריך לקבל באמת מנוף הרבה יותר חזק ורציני כדי שאפשר יהיה להגיע בסופו של יום גם להחלטות אופרטיביות, איך אנחנו בעצם מתמרצים מעסיקים, במובן הכלכלי, כדי שייאותו לקלוט אנשים.

עפו אגבאריה: יש לך אולי נתונים כמה מועסקים עכשיו, באחוזים, בין בעלי מוגבלויות כאלה או אחרות?

שלומי אלישר: אני חושב שהסטטיסטיקה שניתנה כאן, שהופצה כאן על-ידי הוועדה כאן, היא מדברת בעד עצמה.

שלומי אלישר: אני חושב דרך אגב שהיא עושה קצת, היא נותנת כאן מספרים שהם קצת יותר גבוהים ממה שאני מכיר אותה.

שלומי אלישר: אבל זה בסדר.

עפו אגבאריה: זאת אומרת, זה לא תואם את המציאות?

שלומי אלישר: אני חושב שזה קצת גבוה מדי, מה שמופיע כאן במסמך שהופץ.

יואב קריים: האבטלה או העובדים?

שלומי אלישר: לא, מספר העובדים.

שלומי אלישר: האבטלה היא גדולה הרבה יותר גדולה.

שלומי אלישר: כי אתם מדברים כאן על 37% ואני חושב שזה מספר נורא גדול שאולי גם כולל אנשים שנמצאים בתעסוקה מוגנת במפעלים מוגנים.

שלומי אלישר: יש שם שתי רובריקות, של נכים קשים.

אורלי לוי אבקסיס: גם בנכים הקשים, יש שם שיעור השתתפות 37%, ושיעור המועסקים בפועל, זה כבר 30%.

שלומי אלישר: גם זה, לדעתי, אני עוד לא סיימתי.

שלומי אלישר: דבר נוסף שנעה שחשוב כאן לקחת בחשבון, שצריך גם כן לתמוך בדברים האלה, ישנם כמה דברים.

שלומי אלישר: הבטחת המשך הזכאות לקבלת הטבות והנחות ממיסים ומדברים נוספים אחרים, שזה בא ביחד עם התיקון של 109, שצריך בסופו של יום לעודד אנשים בכל-זאת להשתלב, פיתוח והאצה של כל התוכניות של תעסוקה נתמכת, שזה דבר מאוד חשוב, בעיקר לאנשים שמשתלבים בתעסוקה בשכר מינימום מותאם, אנשים שיש להם יכולות תעסוקתיות מופחתות ופרויקטים נוספים אחרים.

שלומי אלישר: הנושא של תוכניות מעבר מבית-ספר לעולם העבודה, התוכנית הזאת גם כן מעידה על כך שמה שמסתתר מאחוריה זה שצריך להתחיל להכין כבר את הבוגרים הצעירים בבתי-הספר, שמתקדמים לקראת סיום שנת הלימודים, או השנתיים האחרונות ללימודים, קצת להשתלב וללמוד מדברים נוספים.

שלומי אלישר: כלומר, יש כאן מכלול שלם של דברים שדורשים כמובן עבודה בין-משרדית, כמו שאמרתי, מתואמת, ועבודה הרבה יותר נחושה והרבה יותר אינטנסיבית.

שלומי אלישר: תודה רבה.

שלומי אלישר: חילופי יו"ר – היו"ר עפו אגבאריה

עפו אגבאריה: תודה.

עפו אגבאריה: אנחנו נעשה כך שגם חברי כנסת ידברו, אני בתקווה שיהיו עוד חברי כנסת.

עפו אגבאריה: בבקשה, חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

אורלי לוי אבקסיס: יש לי באמת דברים שנאמרו פה, כי באמת אני חושבת רוב הדברים, יואב, כמי שמכיר, את זה לפנים יודע והציג בצורה, אני חושבת, הכי יפה שיכולה להיות, את המצב לאשורו.

אורלי לוי אבקסיס: נכון, אנחנו מתווכחים על חוק לרון, אנחנו, יש לנו קצת בעיות עם היישום שלו בפועל, ישנם חסמים מסוימים שלא יושמו הלכה למעשה בשטח.

אורלי לוי אבקסיס: ועדת המשנה בראשותו של חבר הכנסת אילן גילאון, עושה עבודה נהדרת ואתם חייבים לראות כמה הוא עובד.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אם אנחנו מסתכלים על הנתונים ועל פי נתוני המטה לשילוב הנשים עם מוגבלויות בשוק העבודה, שחשוב להגיד, קודם כל החוק הזה הוא חוק מבורך, כל המסקנות של לרון, הוצאו אנשים מתוך המסגרת הביתית, מתוך הכלא הביתי משהו, מתוך התפישה הזו שאם הם יצאו החוצה הם יאבדו את המינימום ההכרחי לקיום שלהם ומי מוכן בתנאים כאלו לסכן את ההכנסה אולי שגם היא בעצמה לא מספיקה בשביל קיום מינימאלי.

אורלי לוי אבקסיס: אילו אמרנו להם – בואו, תשבו בבית, תהיו רחוקים מהעין ורחוקים מלב.

אורלי לוי אבקסיס: אבל פה ישנו איזה שהוא שינוי ועדיין, על-פי נתוני המטה לשילוב אנשים עם מוגבלויות בשוק העבודה, הפועל במשרד התמ"ת, כ- 65% מכלל האנשים עם מוגבלות בישראל, משתכרים שכר נמוך משכר המינימום, לעומת שיעור המשתכרים בשכר הנמוך משכר המינימום בקרב מי שאינם מוגדרים אנשים עם מוגבלויות, אז זה 65.2% לעומת 27% מקבילים שלהם, האחרים.

אורלי לוי אבקסיס: יותר מכך, מכלל האנשים עם מוגבלויות, משתכרים רק 13%, משתכרים שכר גבוה יותר וזה באמת מי שהצליח להשריש שורשים ולהתקדם בסולם העבודה.

אורלי לוי אבקסיס: וזה משהו שאנחנו צריכים עדיין לתקן.

אורלי לוי אבקסיס: לגבי מה שנאמר על בריאות הנפש, אני מקווה שעם הרפורמה החדשה שתיכנס, רפורמת בריאות הנפש, אולי הסטיגמה על חולי הנפש קצת תשתנה והיא תטופל גוף ונפש באותו מקום.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו כמובן נעקוב בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, איך זה ייושם וננסה להבטיח שהמטרה תתקיים לצד החוק.

אורלי לוי אבקסיס: יותר מכך, אני חושבת שהבעיה העיקרית שאותה יואב הציג וזה באמת אם אנחנו מסתכלים לעתיד קדימה, זה מה קורה עם ילדים בעלי מוגבלויות והשילוב שלהם בתוך המערכת הפורמאלית, כי אני הפכתי להיות איזה שהיא זרוע של משרד הרווחה, אני מקבלת השכם והערב סיפורים אישיים ובאמת בפניות הציבור, שאם זה משרד הבריאות, ואחר-כך משרד החינוך, אין התאמה.

אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת, הם צריכים להתחנן לסייעת, צריכים להתחנן לסייעת שתנגיש אותם, שתהווה איזה שהוא מתווך ומדובר פה על ילדים בעלי מוגבלויות אבל עם פוטנציאל אדיר ואם לא ניתן להם את ההזדמנות למצות את הפוטנציאל הזה, אנחנו לא נראה אותם משתלבים בתחום העבודה ברמה שהם מסוגלים, לא נראה אותם משתלבים בחיים הציבוריים ברמה שהם מסוגלים ויכולים לתרום ואחר-כך נכה על חטא.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא רוצים לזרוק אותם למסגרות כאלה, אנחנו רוצים לשלב אותם, אנחנו רוצים שהילדים שלנו, גם ילמדו לקבל את השונה, ואני חייבת לספר לכם סיפור אצלנו, בקיבוץ, יש את דרור, שזה בעצם בית ספר.

עפו אגבאריה: אהבתי את ה-אצלנו בקיבוץ.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא חברת קיבוץ, שימו את זה בצד.

אורלי לוי אבקסיס: אבל באיזה שהוא אופן יש שילוב של ילדים עם אוטיזם עם ילדים נורמטיביים וחלק מהשילוב באמת הוא ברמה הזו של לימודים בתוך הכיתה, של שילוב ילדים כאלו ואחרים.

אורלי לוי אבקסיס: אתם צריכים לראות את הילדים נלחמים להיות חלק, ואני מדברת על הילדים הנורמטיביים, בתוך מערכת החינוך, להיות חלק מהשילוב הזה, להיות ילד מלווה.

אורלי לוי אבקסיס: אתם לא יודעים כמה הבת שלי נאבקה שנה, כדי שישאירו אותה בתוך המערכת הזו, כמה היא מקבלת חזרה.

אורלי לוי אבקסיס: אז באמת, אנחנו מעצימים גם את הילדים בלי המוגבלויות, ועל-ידי כך גם מעצימים, אני חושבת, את המרקם החברתי שלנו.

אורלי לוי אבקסיס: לא ייתכן מצב שבו משפחה או אימא צריכה ללוות את הילד שלה כי אישרו להם רק 20 שעות שבועיות.

אורלי לוי אבקסיס: כשאני מדברת על ילד שמונשם 24 שעות, שחייב שתהיה לידו סייעת.

אורלי לוי אבקסיס: לא ייתכן שילד שחולה בתסמונת מסוימת שצריך כל שעתיים טיפות מיוחדות לעיניים כי הגוף לא מייצר את אותו חומר סיכה שאנחנו מכירים בצורת הדמעות, ומערכת החינוך לא מוכנה.

אורלי לוי אבקסיס: אומרת – OK, אז שההורים, ולמרות שיש גם אחות בתוך החינוך הזה באופן קבוע, ואני מדברת עכשיו לא על החינוך הפורמאלי, אלא הייחודי, מחייבים את ההורים.

אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת, הם צריכים לוותר על מקום העבודה שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: הורים צריכים לשלם מחיר כלכלי כבד, שאולי זה תפקיד המדינה.

אורלי לוי אבקסיס: אני אומרת, לפעמים אני נתקלת בקטסטרופות כאלו, שאני אומרת – איפה השכל הישר ואיפה הרגישות?

אורלי לוי אבקסיס: כי אותם ילדים מתפספסים לנו בדרך, אנחנו לא נותנים להם את הכלים להעצים הן את עצמם והן את החברה והכי חשוב, למצות את הפוטנציאל שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: באמת יש עוד הרבה מה לעשות ואנחנו, אני חושבת, באיזה שהוא אופן, בדרך הנכונה, אבל צריך להיות באמת החלטה שכל ילד שמסוגל ללמוד בחינוך הפורמאלי, יוכל לעשות זאת, עם התנאים המיוחדים שהוא זקוק להם ולא להתחנן כמו איזה קבצן בפתח שייתנו לו את המובן מאליו, וזה התפקיד שלנו גם כן.

אורלי לוי אבקסיס: חילופי יו"ר – היו"ר אילן גילאון

אילן גילאון: תודה רבה לחברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס שזו ההזדמנות לשבח אותה ולומר שהיא אישה אמיצה ועובדת ישר בשפת לבה, דברים שלא תמיד מוכרים במקומותינו, בלי שום ציניות, ואנחנו כולנו אסירי תודה לכך.

אילן גילאון: בלהה, בבקשה.

בלהה ברג: למעשה, אני רוצה לחזור לשאלה שאתה העלית לפני זה, לגבי פתרונות שאפשר לחשוב לגבי העסקה של אנשים עם מוגבלות.

בלהה ברג: הייתי מנתחת את החסמים לשני סוגים, חסם של המעבידים וחסם של העובדים.

בלהה ברג: יש כאן שני סוגים של חסמים שאליהם צריך להתייחס.

בלהה ברג: לגבי החסמים של המעבידים, הוזכר כאן לפני כן המפתח לדעתי המרכזי באמת להסרת החסמים הוא הנושא של התמריצים.

בלהה ברג: אני מאוד מקווה שיהיו תוצאות לוועדות הבין משרדיות שיושבות על הנושא הזה, כי זה באמת כלי עבודה מרכזי שבא ואומר למעסיקים: כדאי לכם, ומעסיקים עובדים על-פי מפתחות כלכליים.

בלהה ברג: זה לגבי המעסיקים בשוק החופשי.

בלהה ברג: לגבי מעסיקים במדינה, אנחנו מנסים לקדם השנה החלטת ממשלה שתקבע העדפה מתקנת והקצאת משרות ייעודיות בשירות המדינה.

בלהה ברג: הגענו למסקנה שעצם ההגדרה האמורפית של העדפה מתקנת בלבד שקיימת היום בחוק, איננה מספקת ולכן יש צורך לקבוע קביעה מספרית עם משרות ייעודיות שיועדו לאנשים עם מוגבלות.

אילן גילאון: משרות ייעודיות זה סוג מסוים של תפקידים, את מתכוונת?

אילן גילאון: מה זה משרות ייעודיות?

בלהה ברג: לא. משרות ייעודיות זה כמו קווטה, אבל אנחנו חושבים שקווטה באופן כללי, כאיזה שהיא תפישה לשוק החופשי, היא לא נכונה.

בלהה ברג: חושבים שקווטה היא כן נכונה למקום עבודה במדינה, שכדי לקבל תמריץ, צריך למצוא, צריך למשרדים, צריך למצוא איזה שהוא מפתח שיאפשר להם לקבל משרות לפי הצרכים של המשרד.

בלהה ברג: זה יכול להיות עורכי-דין, כלכלנים, מהנדסים, לא משנה.

בלהה ברג: המשרות יהיו מיועדות לפי הצרכים של המשרד.

בלהה ברג: זה משהו שאנחנו מנסים להוביל היום, כאיזה שהיא דרך להגברת היקף העובדים בשירות המדינה.

בלהה ברג: זה לגבי המסגרת של השוק החופשי והרעיון הוא בנפרד מסלול נפרד של הקצאת משרות ייעודיות בתעסוקה הנתמכת, גם כן בשירות המדינה, אנחנו מאוד מקווים, יש לנו פגישות עם משרד האוצר ואנחנו מאוד מקווים שנוכל לקדם את זה.

בלהה ברג: בכל מקרה, זה חלק קטן מהדרכים שיש לפעול.

בלהה ברג: יש את החלק השני שהוא חלקם של אנשים עם מוגבלות.

בלהה ברג: דו"ח לרון אמור היה, חוק לרון או תיקון 109 לחוק הביטוח הלאומי, אמור היה להוות תמריץ משמעותי לאנשים עם מוגבלות לצאת לשוק העבודה ולפי נתונים שקיבלנו, רק כ- 1,200 בעצם שיפרו את מצבם מאז תיקון 109 ועוד 600 קיבלו קצבת נכות, שעבדו כבר לפני כן וקיבלו קצבת נכות כתוצאה מהתיקון.

בלהה ברג: זאת אומרת, סך-הכל כ- 1,800 אנשים נהנו מהתיקון הזה והשאלה היא למה, מה החסמים שעדיין עומדים בפני אנשים עם מוגבלות.

בלהה ברג: אנחנו חושבים שהדבר המרכזי זה החשש של אנשים לאבד את הקצבה, בין היתר היעדר הסברה מספקת של הביטוח הלאומי.

בלהה ברג: אנחנו חושבים שיש צורך לצאת במסע הסברה מאוד נרחב לגבי המשמעות של החוק והצהרות מאוד ברורות של הביטוח הלאומי, שאנשים שיוצאים לשוק העבודה, לא יאבדו את הקצבה, אם הם מאבדים את העבודה.

בלהה ברג: לא מספיק בהצהרות האלה.

בלהה ברג: חוק מחייב התקנת תקנות של מהם הכלים ומתי יש לזמן אדם עם מוגבלות מחדש, אחרי שהוא יוצא לשוק העבודה.

אילן גילאון: אולי זו הבעיה של חוק לרון, שהוא מיטיב טיפה, אבל בעצם את התוצאה שאת מבקשת לקבל, אפשר יהיה לעשות רק בהפרדה מוחלטת בין הדברים.

אילן גילאון: מבחינה בירוקראטית זה נכון, מה הנפקא מינא, זאת אומרת ללכת למצב אוניברסאלי לגמרי, על-פי אחוזי הנכות, לתת את הקצבה המתקבלת ולאחר מכן למסות כל דבר ולכן, ואז אתה לא צריך לא לפקח, לא לעקוב, לא לעשות שום דבר, כל אחד יתחיל לעבוד.

אילן גילאון: ישים זה דבר שאנשים מוכנים לקבל את זה באופן פוליטי, ב- 61 כפתורים במליאה.

אילן גילאון: זה מה שישים.

אילן גילאון: וכדאי לכם להביט ולהסתכל על הכפתורים האלה, איך הם נוסעים, לא רק על ההצהרות.

אילן גילאון: כי בשלושת השבועות האחרונים קורה דבר כזה, אני שומע על המון אמפתיה ופגישות עם ראש הממשלה, החוק הראשון שנפל לפני שלושה שבועות זה היה ביטול מע"מ על תרופות, אפרופו 40% מן האנשים המוגבלים שלא משתמשים.

אילן גילאון: החוק השני שנפל זה לפני שבוע, של מוחמד ברכה, נושא של הטבות למעסיקים פרטיים שמעסיקים מוגבלים.

אילן גילאון: בשבוע הבא יעלה החוק של הצמדת הקצבה ל- 40% מהשכר הממוצע במשק, שהוא חוק שלי, שאני משוכנע שייפול גם כן.

אילן גילאון: אמפתיה יש הרבה, החלטות – אין.

אילן גילאון: אין שום סיבה בעולם מדוע, אלא אם כן אתה רוצה להכפיל ברגליים ולחלק בשתיים ובתחום הזה צריך להיזהר, כי לא לכל אחד יש שתי רגליים, ולכן הביטוח הלאומי עוד עלול להפסיד מהסיפור הזה, למה לא להפריד ריבונו של פתח תקווה וללכת למצב של הגינות, לא למשהו אחר, למצב של הגינות שיהיה ברור שיש שני פרמטרים בכלכלה, אחד זה מיסים, השני זה תשלומי העברה.

אילן גילאון: המיסים שצריכים לקחת זה על כסף, ותעזבו אותי כבר מכושר עבודה, יש לי מקרה של חיילת שאני מטפל בה עכשיו, היא בחורה עיוורת, התגייסה לצבא, איבדה את קצבת הנכות שלה.

אילן גילאון: אתם יודעים למה?

אילן גילאון: כי חזר לה כושר העבודה, כי יש לה כושר עבודה.

אילן גילאון: התנדבה לצה"ל.

אילן גילאון: זה היה מצחיק, זה היה מצחיק אם זה לא היה עצוב.

אורלי לוי אבקסיס: גם בצה"ל, היא בתור מתנדבת.

אילן גילאון: וגם בצה"ל, אין לה, התקינו לה נגישות מיוחדת.

אילן גילאון: לכן זה היה נורא מצחיק אם זה לא היה עצוב.

אילן גילאון: זאת אומרת, כאן צריך לשים לב – רבותיי, יש לנו שתי בעיות מרכזיות, אחת, שאנחנו לא מאבחנים נכון מי טובתנו מי רעתנו, והדבר השני, שאנחנו כל הזמן מצליחים להיכנס לתוך המערבולת הזאת של הפרד ומשול בינינו, של הפוליו נגד ה- CP וה- CP  נגד העיוורים והעיוורים נגד, וזה חטא וחטאת.

אילן גילאון: עד שהאנשים הללו, אנחנו, אותו מעמד, מעמד מוגבל, בעצם מעמד מוגבל זה בלי סוף אנשים, לא נשכיל להבין שהבעיה שהיא בעיה של חלוקה של מי מקבל כמה ומי משלם כמה, שום דבר לא יקרה.

אילן גילאון: וכל השאר, כמו שאומרים בהלכה, פירושה הוא, אין משמעות לדברים הללו.

אילן גילאון: לכן חוק רון זה נחמד מאוד, אנחנו כל פעם מתקנים עוד קצת, עושים עוד קניפל.

אילן גילאון: צריך לשנות את השיטה מן היסוד, את מנוע החיפוש לתפוש, ושם למצוא את הפתרונות כי הכל נובע מאותו מקור.

אילן גילאון: חוסר אחריות, חוסר ביטוח.

אילן גילאון: היום מדינה שמתנהלת באמצעות 25,500 עמותות.

אילן גילאון: זה מוכיח את הכל.

אילן גילאון: בבקשה.

בלהה ברג: אני לא סיימתי.

אילן גילאון: סליחה, בלהה, תסלחי לי מאוד.

אילן גילאון: אני פשוט התפרצתי ואני מתנצל.

אילן גילאון: אני מתנצל שהתפרצתי כך.

אורלי לוי אבקסיס: הלוואי וכולם היו כאלה רגשיים בנושאים כאלו שבא להם מהלב וידברו כמוך, אז המצב גם יתקדם הרבה יותר מהר ממה שאנחנו רואים היום.

קריאה: אולי תשימי אותם 24 שעות באחד מבתי-הספר המיוחדים, באחד המוסדות גם, ויום אחד שיהיו אבא ואימא במקום שיש ילדים נכים, שיבינו את העומס.

אילן גילאון: אבל אתה מדבר על מי שיודעת בדיוק את העניין.

אילן גילאון: אורלי יודעת מה קורה בתוך המוסדות.

קריאה: אני מברך אותה על עבודה מקודשת שהיא עושה.

אילן גילאון: בלהה, אנחנו חוזרים אלייך.

בלהה ברג: כמובן שאנחנו מאוד בעד העמדה שלך, אילן, ואנחנו באמת חושבים שיש מקום להפריד בין הקצבה לבין כושר עבודה ואדם צריך לקבל את הקצבה שלו בצמוד לכושר העבודה.

בלהה ברג: אבל מאחר שהחקיקה הקיימת כרגע היא זאת שנקבעה, עדיין יש מקום לזרז ולדאוג לכך שאותו חסם של חשש של אנשים עם מוגבלות לצאת לשוק העבודה, יוסר.

בלהה ברג: והחשש הזה הוא יוסר אם הקריטריונים של הזימון מחדש, יהיו מאוד ברורים.

בלהה ברג: שיהיה ברור שרק אם אדם שמרמה ומעלים את הנתונים האישיים שלו, הוא יוכל להיות מזומן מחדש, ולא אדם אחר.

בלהה ברג: כלומר, אדם עם מוגבלות שהתחיל לעבוד, לא יזומן מחדש בכל מקרה וצריך להיות ברור בתקנות שיותקנו על-ידי הביטוח הלאומי.

בלהה ברג: דבר אחרון שאני רוצה להזכיר, בהקשר של דברים שיש עדיין ליישם מתוך המלצות דו"ח לרון וראוי ליישם אותם, זה קידום מאסיבי של התעסוקה הנתמכת.

בלהה ברג: הוקצו תקציבים לצורך הנושא הזה, אנחנו יודעים.

בלהה ברג: יש הפרדה, יש להתייחס לנושא של אנשים עם מוגבלות שיכולים לעבוד בשוק החופשי באופן מלא, ללא כל תמיכה וללא כל עזרה, ויש קבוצה של אנשים עם מוגבלות שהם בעיקרם אנשים עם מוגבלות שכלית ואנשים עם מוגבלות נפשית במצב שזקוק יותר לתמיכה ולליווי, שנמצאים היום, או שלא משולבים בשוק העבודה בהיעדר תמיכה או שהם נמצאים היום במפעלים מוגנים, ויש מקום לשלב אותם בשוק החופשי.

אילן גילאון: תראי, אני לא רוצה להגיד משהו גורף בעניין הזה, אבל אם התוצאה של הדברים האלה, יאמ"ס והמשקם ושכר המינימום המדורג, אז זה הכיוון הנכון, באופן כללי.

בלהה ברג: מה שאני מדברת זה להוציא מהמפעלים המוגנים לשילוב בשוק החופשי.

אילן גילאון: תודה רבה, בלהה.

קובי כהן: אני יושב-ראש מטה הפעולה של הנכים בישראל.

קובי כהן: אני פה כדי להגיד לכם, קודם כל, אני לא מברך ביום הנכה כי מבחינתי זה יורצייט, כמו שאתה אמרת.

קובי כהן: אני חושב שאם מתוך ציבור של 721 אנשים שמסוגלים לעבוד לפי הנתונים שמופיעים כאן בדו"ח, יש מצב אבטלה בשיעורים של 30%, 40% ו- 50% ויותר, אם זה היה המצב הנורמאלי במדינה שוויונית, היה כאן מתעוררת זעקת עולם.

קובי כהן: לא יכול להיות שבמדינה נורמאלית, יתקיים מצב אבטלה בשיעורים כאלה בלי שתקום צעקה.

קובי כהן: זה שאנחנו נמצאים היום במצב כזה, שבשורה התחתונה, אנחנו נמצאים במצוקה תעסוקתית ומצוקת עבודה כל-כך קשה ושיעורי האבטלה שלנו זועקים לשמיים וזה לא מעניין אף אחד, זה רק בא להראות כמה אנחנו במצב שהוא רחוק ממצב של השוויון.

קובי כהן: זה הדבר הראשון שרציתי להגיד.

קובי כהן: הדבר השני שאני רציתי לדבר עליו זה הנושא הזה שכל הזמן פה מדברים על תעסוקה ועבודה ומדברים על פתרונות כאלה ופתרונות אחרים.

קובי כהן: אני מברך על הקריאה שלך ואני חושב שהיא נכונה וצודקת, שיש ליצור הפרדה מלאה בין המצב התעסוקתי של אדם לבין הנכות שלו, וכשאני אומר על ההפרדה הזאת, אני מדבר גם על הנושא של הקצבאות.

קובי כהן: במצב שיש לנו כרגע, אנחנו יצרנו תלות שגורמת, אני מדבר על תיקון 109.

קובי כהן: מצד אחד, היא גורמת למצב שבו השכר הממוצע של הנכים מורד באופן משמעותי, מורד באופן משמעותי, כתוצאה מכל הפתרונות שרצים היום בפועל.

קובי כהן: השאיפה שלנו זה לא לשכר מינימום, השאיפה שלנו, כאזרחים שווים ושוויוניים במדינה הזאת, זה לקבל שכר הוגן לפחות כמו כל שאר האזרחים במדינה, אנחנו ביום שוויון.

קובי כהן: אני רוצה לקבל שכר ממוצע, כמו כל אזרח אחר, ואני חושב שזאת מחובתה של המדינה להביא אותי למצב הזה.

קובי כהן: זאת אומרת, שכל הפיתרון הזה, כולל התיקון 109, שמדבר על זה שאנשים שעוברים בקצת את ה- 60% מהשכר הממוצע, מאבדים את כל רשת הביטחון שלהם, ולפעמים האיבוד של רשת הביטחון הוא איבוד פרמננטי.

אילן גילאון: אבקש להצטמצם.

קובי כהן: אני רק אגיד שורה תחתונה.

קובי כהן: אני מכיר בעובדה ואני רואה חשיבות גדולה לעובדה שחוק לרון פרץ את הדרך והוא צעד ראשון בדרך לשוויון.

קובי כהן: אבל אני רואה כל-כך הרבה דברים שכן צריך לעשות כאן, שלדעתי, הגיע הזמן שיתחילו לחשוב ולעשות.

קובי כהן: תודה.

אילן גילאון: חבר הכנסת גנאים, בקיצור.

מסעוד גנאים: בקיצור.

מסעוד גנאים: אני תומך בכל חוק, בכל פסיק, שהוא תומך או מקל על הדוברים הנפלאים שיש פה.

מסעוד גנאים: אני, את כל העניין של בעלי מוגבלויות, ההכרה שלי היא חדשה בכל העניין הזה, אבל אני נרתם לכל מאמץ, כדי לעזור, כדי לתמוך, כדי להוכיח שאתם, האמת, לא מוגבלים, ואנחנו המוגבלים, אם לא נעזור ולא נתמוך.

מסעוד גנאים: תודה.

אילן גילאון: זה רק ישיבת ועדה, אגב, בינתיים אני אומר לכם.

אילן גילאון: היום הוא גדוש פעילויות, מכאן אנחנו יוצאים לתחנות שיש בחוץ, של המחשה של נגישות.

אילן גילאון: אחר-כך יש לנו כנס גדול באולם שגאל, שימו לב, אולם שגאל, מבחינת הדרג בכנסת, זה הדרגה הגבוהה ביותר.

אורלי לוי אבקסיס: כל הכבוד  לאילן על ארגון היום המיוחד הזה.

לימור לוריא: אני מנהלת אגף קצבאות נכות במוסד לביטוח לאומי ואני רוצה, ברשותכם, להתייחס בקצרה לכל מיני נקודות שעלו כאן ואם זה יהיה קצת מבולבל, אני מתנצלת, פשוט נאמרו המון דברים.

לימור לוריא: לגבי תיקון 109 לחוק, אכן אנחנו רואים שהיום, עד היום מתוך 210,000 מקבלי קצבת נכות, שזה היכולת שלי להתייחס, 10% מועסקים בשוק העבודה ואנחנו יודעים שמאז כניסת החוק, כ- 1,800 אנשים נהנים מהתיקון לחוק, חלקם היו נדחים בעבר והיום נכנסים וחלקם הגדילו את השכר ונהנים גם מקצבה וגם מהכנסה.

לימור לוריא: אני רוצה להתייחס פה גם לעניין של האמון שאני יודעת שזה אתגר לא נורמאלי של הביטוח הלאומי, להתמודד עם חוסר האמון כלפינו ואני מבקשת לנצל את הבמה הזאת.

אילן גילאון: זה חוסר אמון הדדי.

אילן גילאון: כלומר, גם אתם, יש לכם חוסר אמון בלקוחותיכם.

לימור לוריא: אל"ף, אני לא חושבת, אני חושבת ש- 99% מהאנשים שבאים לביטוח לאומי זה אנשים ישרים והגונים.

אורלי לוי אבקסיס: בגלל זה התיקון לחוק הביטוח הלאומי.

אילן גילאון: רק הביטוח הלאומי מדבר עכשיו.

קריאה: קראו לנו, ל- 5% מאיתנו רמאים.

עפו אגבאריה: יש לי שאלה.

עפו אגבאריה: בחור שמייצג את מדינת ישראל, נכה, באיזה שהם משחקים, אם הוא יוצא יותר מפעמיים, למה נשללת ממנו הקצבה?

לימור לוריא: לדעתי, אתה מתייחס לקצבת נכות?

לימור לוריא: כי בקצבת נכות זה לא מה שקורה.

לימור לוריא: אז אני, קשה לי להתייחס למקרה הפרטני, אני מוכנה לבדוק, אבל לגבי קצבת נכות, לא זה המקרה.

לימור לוריא: אני כן אגיד שכל פקידי הביטוח הלאומי, לפחות שבתחום האחריות שלי שזה נכות ושזה ילד נכה ושזה ניידות ושירותים מיוחדים ופוליו  וגזזת, כולנו כן מכירים בחשיבות של תיקון החוק הזה והתייחסו פה לחסמי הבירוקרטיה.

לימור לוריא: להפך, אנחנו השתדלנו במסגרת תיקון החוק לעשות הקלות עד כמה שניתן, שלא יידרשו להביא תלושים ושלא נקרא להם מייד, איך שהם מתחילים לעבוד ומביאים תלושים, את כל הדברים האלה אנחנו משתדלים לעשות באופן אוטומאטי ולגבי רשת הביטחון, רשת הביטחון קיימת למשך שלוש שנים, ובמסגרת זה שאנחנו נקבל את הנתונים אוטומאטי, אנשים, ברגע שיש להם נכות צמיתה, לא יצטרכו לבוא באופן אוטומאטי, הקצבה שהיתה להם ערב יציאתם לעבודה, תשולם להם.

אורלי לוי אבקסיס: אתם עוד מעסיקים חוקרים פרטיים שיעקבו אחרי ילדים שבוועדות רפואיות שלכם, נקבעו להם אחוזי הנכות?

לימור לוריא: גם לגבי ילדים נכים.

לימור לוריא: אין לי אלא להתייחס פה לנתונים לגבי ילדים נכים.

לימור לוריא: ובכל-זאת, לגבי ילדים נכים, אני כן רוצה להזכיר את כן לתיקון אור-נוי שנעשה לגבי חקירות, אני חייבת להגיד את הנתונים כי אני מכירה שבשלוש השנים האחרונות, היו בסך-הכל 14 חקירות של ילדים בעלי מוגבלות.

לימור לוריא: לצערי, ב- 11 מהם, נמצא שהילדים נוצלו לרעה ומצבם הוא לא המצב ששיקפו אותו בוועדות.

לימור לוריא: אז אם אנחנו מתייחסים, ואני חושבת שזה באמת ביום הזה, לא הזמן להתייחס לאלה שמנצלים את המערכת לרעה אלא דווקא לטובת אוכלוסיית הילדים.

אורלי לוי אבקסיס: לא לא, אבל למה העסקתם חוקרים כאלו כדי לתפוש.

לימור לוריא: אני לא אחראית על החקירות.

אורלי לוי אבקסיס: וכמה ילדים היו תחת מעקב, כדי שתתפשו את ה- 11?

אילן גילאון: חברת הכנסת אורלי לוי רגישה לנושא הביטוח הלאומי, היא נדלקת וזה בצדק בדרך-כלל.

לימור לוריא: אני רוצה להגיד עוד שני דברים בקצרה.

לימור לוריא: אחד, כרמל פה מנהלת את אגף השיקום שיכולה יותר לספר מה אנחנו עושים בתחום התעסוקה, חוץ מזה שאת הקרנות של הביטוח הלאומי שבשנה האחרונה שילמו כ- 100 מיליון שקלים לטובת פרויקטים של אנשים עם מוגבלות, ולסיום אני לא יכולה שלא להגיד – מחר המוסד לביטוח לאומי יציין את יום הנכה הבינלאומי.

לימור לוריא: כל פקידי הנכות, בכל הסניפים, בכל הארץ, ילכו ליום התנדבות בכל מיני מקומות, אם זה במוסדות של ילדים עם CP ואם זה לאנשים במקומות תעסוקה מוגנים וכיוצא באלה, על-מנת להכיר את האוכלוסייה בצורה בלתי אמצעית, לשבת, לעבוד אתם ביחד.

לימור לוריא: אני חושבת שזה מראה באמת את הנכונות שלנו ואת המגמה שקיימת בביטוח הלאומי, כן להכיר את האוכלוסייה.

אילן גילאון: תודה רבה לך.

אילן גילאון: אני, רק הערה ככה באמת קצרה.

אילן גילאון: יש לי עוד שלושה דוברים, כי אני מסיים, הארכנו.

אילן גילאון: הבעיה המרכזית היא, מעניין מה, יותר אנשים מרמים את ביטוח לאומי או להפך, ועדיין צריך לעמוד על הדברים הללו.

אילן גילאון: עכשיו טל, בבקשה.

אילן גילאון: עכשיו טל, בבקשה.

טל לב: אני כבדת ראייה ולא מלידה.

טל לב: ראשית, אני שמחה להיות פה ביום הזה, אני גם אשמח להראות לכם אמצעי נגישות בחוץ, כשתצאו, כי זה דבר מאוד חשוב מבחינתי, מעבר לנגישות הפיסית, אני רוצה רגע להתייחס לנגישות האנושית.

טל לב: רבותיי, אני אקדמאית בעלת תואר שני עם  15 שנות ניסיון מקצועי, אני בשלוש השנים האחרונות חיפשתי עבודה וכל מקום שהגעתי אליו, והגעתי בכבוד על-פי רזומה, לא על-פי העדפה מתקנת ולא על-פי לקות ראייתי, היא בכלל לא צוינה ברזומה, וכשהגעתי לגורמים מאוד בכירים במשק ואני מציינת במיוחד גורמים בכירים במשק, אחת השאלות שנשאלתי היתה בין השאר – אבל את לא צריכה מקל, נכון?

טל לב: אבל את לא צריכה כלב נחייה אתך להגיע לעבודה.

טל לב: ותשובתי היתה שהמחשב שלי מתקלקל, אז אני מרגישה נכה ואז צחקקו עמי.

טל לב: אז אני רוצה פה להתייחס לנקודה מאוד חשובה שקוראים לה חוסר ידע וחוסר הבנה מצד המעסיקים ולקרוא פה למשרד התמ"ת, לפעול לקמפיין בקרב המעסיקים, מעבר לתמריצים, כי אנחנו צריכים בראש ובראשונה נגישות אנושית.

טל לב: כי אם אני היום במדינת ישראל בשנת 2010, נתקלת בהערות מהסוג הזה, ולא מקבלת הזדמנות ראויה, כמו כל אדם אחר, אנחנו בבעיה מאוד רצינית ואנחנו לא נוכל להפנים גם את נושא הנגישות הפיסית, כמו שאמרת, לא נוכל להפנים את הציונות החדשה.

טל לב: מעבר לעובדה שהיום בהרבה מקומות עדיין, לצערי, אין את האמצעים להגיע למקום עבודה, כלקוית ראייה ועיוורת שנעה, אגב, בכל רחבי הארץ, ואני גם ספורטאית, ורכבתי לאחרונה גם ממטולה עד בית עובד, 300 ק"מ על אופני טנדם, במסגרת קבוצת רכיבה של עיוורים, מבית עובד, אז אם לי היום אין את אמצעי הנגישות הכי פשוט בתחנת אוטובוס או באוטובוס עצמו או בגרם מדרגות, אז יש לנו שוב פעם, את הקושי.

טל לב: נכון, אנחנו עובדים פה הרבה ובזכות אילן והודות לאילן, עובדים הרבה על נושא של תקנות נגישות ונגישות שירות, אבל יש פה לפעול יותר לכיוון המודעות, גם בקרב המעסיקים ואני לא מאמינה רק בתמריצים, סליחה, אני מאמינה בחינוך מגיל אפס ושאותם ילדים בעלי מוגבלויות שכבר נולדו עם מגבלה, יהיה להם עתיד טוב יותר ולא יצטרכו לעבור את דרך החתחתים שאני עברתי.

טל לב: אני עובדת היום כי אני לא ויתרתי ואני לא הרמתי ידיים, אבל לצערי, הרבה חברים שלי אקדמאים ויש אחוז ניכר ורב ביותר בקרב העיוורים היום שהם אקדמאים, אם זה באוניברסיטה העברית ואם זה באוניברסיטת תל-אביב ואם זה באוניברסיטת בן-גוריון, בכל המקצועות, כולל היום יש אפילו סטודנט בנושא של פיסיותרפיה, שהוא כבד ראייה.

טל לב: אז אנחנו פה צריכים לפעול משני הכיוונים.

טל לב: דבר נוסף, אדוני, יושב-ראש הוועדה, אני רוצה לפנות אליך פה בקריאה, אני לא רואה פה בכנסת אנשים שמסתובבים, אני באה לפה די הרבה, במיוחד בשבוע האחרון באתי בנושא של יום הנגישות הבינלאומי שמתרחש פה היום, לא ראיתי אדם שמסתובב פה לא עם כלב ולא עם מקל או לקוי ראיה שאני מכירה.

קריאה: יש פה.

קריאה: דווקא בכנסת יש הרבה.

טל לב: רבותיי, אני טרם נתקלתי בהם, צר לי.

טל לב: האדם היחיד שאני מכירה נמצא כרגע בחו"ל, בנושא הזה.

טל לב: אבל אני גם קוראת מפה ופונה שבראש ובראשונה, ניקח יישום בגופים הממשלתיים עצמם.

טל לב: מעבר לגופים הציבוריים.

טל לב: יש לנו פה בעיה מאוד רצינית בנושא נגישות אנושית ופה צריך להיות שיתוף פעולה בין משרד הרווחה לבין משרד התמ"ת, לפעול לקמפיינים משותפים, להסביר יותר לציבור המעסיקים שאין מה לפחד ממני, אני אדם ככל אדם, יש לי כישורים.

אילן גילאון: תודה רבה על דברייך הנכוחים, טל.

אילן גילאון: כרמל אחרונה.

כרמל סטינגר: אני מנהלת אגף השיקום בביטוח הלאומי ואני מבקשת לדבר על הפן של השיקום התעסוקתי בביטוח הלאומי.

כרמל סטינגר: אנחנו מדברים, התכנסנו כאן לדבר על כל הנושא של שילוב אנשים עם נכויות בעולם התעסוקה.

כרמל סטינגר: נאמר כבר על-ידי דוברים קודמים ואני חושבת שאנחנו כולנו נמצאים בעיצומו של תהליך שכולנו תקווה שהוא יוביל באמת לשינוי המיוחל, שאין ספק שנדרשת פה פעילות משולבת של כל הגופים השותפים ושל מספר משרדי ממשלה, שכבר התחלנו בעשייה המשותפת, כשהוזכר פה חלקם של המעסיקים שהוא חלק בלתי נפרד בפאזל.

כרמל סטינגר: אני מבקשת לציין מה שאנחנו באגף השיקום עושים.

כרמל סטינגר: אנחנו באגף השיקום עוסקים בנושא של שיקום תעסוקתי, לצורך שילוב בעבודה של אנשים עם נכויות.

כרמל סטינגר: אנחנו מדי שנה מטפלים בקרוב ל- 10,000 אנשים עם נכות שמוכרים במסגרת נכות כללית, אנחנו מטפלים בקבוצות אוכלוסייה נוספות, אבל לא לכך התכנסנו.

כרמל סטינגר: אנחנו משקיעים רבות בנושא הכשרה מקצועית, בקשת רחבה של תחומים, מקורסים מקצועיים ועד השכלה גבוהה, כשכל הכוונה היא שילוב בעבודה.

כרמל סטינגר: כמחצית מהאנשים שמסיימים תוכניות שיקום, משתלבים בסופו של דבר בעבודה.

כרמל סטינגר: אנחנו עובדים עם מספר חברות השמה, אנחנו משקיעים רבות בנושא של השמה בשוק העבודה הפתוח וזה הייחוד והמנדט שלנו, בנושא של השיקום התעסוקתי.

כרמל סטינגר: מאז חקיקת חוק לרון, מה שאנחנו עוסקים באופן מאוד אינטנסיבי, אנחנו עובדים מול קובץ נכות, זאת אומרת המספר שמדובר כאן, 721,000 זה לא המספר שאנחנו מדברים עליו.

כרמל סטינגר: אנחנו עובדים מול הקובץ, הזכאות היא, בשיקום המקצועי, סביב הנושא של הקובץ.

כרמל סטינגר: אנחנו עובדים באופן שיטתי בפילוח של אוכלוסיות מהקובץ, אנחנו עוסקים באיתור, בניסיון להגיע אליהם, בכנסים, כדי כן לנסות ולהחזיר את האמון במערכת, מתוך מגמה ליציאה בעבודה.

אילן גילאון: תודה רבה, כרמל.

אילן גילאון: את מוכרחה לסיים.

אילן גילאון: אני רוצה לקרוא את ההודעה של הוועדה.

שלומי אלישר: אני רוצה לומר משפט אחד בלבד, אדוני היושב-ראש.

שלומי אלישר: אני בהחלט שותף לאמירה שצריך לנתק את הקשר בין קצבה להכנסה מעבודה והלוואי וזה היה קיים.

שלומי אלישר: הנושא הזה הובא לדיון במשך עשרות שעות בוועדת לרון שהייתי חבר בה.

שלומי אלישר: דבר ראשון.

שלומי אלישר: דבר שני, אני בהחלט מסכים עם העובדה שצריך לשפר את האמון של ציבור אוכלוסיית אנשים עם מוגבלויות במוסד לביטוח לאומי.

שלומי אלישר: אבל אני חושב ששוכחים לומר דבר מאוד חשוב, בקרב פוטנציאל האנשים שמוערך בערך כ- 50,000 אנשים עם מוגבלויות היום בגילאי 18 – 55, שכן יכולים להשתלב בתעסוקה בשוק הפתוח, משכר מינימום ומעלה, שוכחים דבר אחד מאוד פשוט ואני מדבר כאן כאיש שיקום שעובד 30 שנה בתחום, שאנשים שנמצאים מחוץ למעגל התעסוקה, שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע, עשר שנים, לא מספיק שני הדברים האלה.

שלומי אלישר: צריכים הרבה מאוד התערבויות שיקומיות, צריך לעבוד על הנושא של אישיות והסתגלות, על הכשרות מקצועיות, על השלמת השכלה מכוונת תעסוקה ועוד הרבה מאוד חסמים ומשום מה, הדברים האלה לא נאמרים וצריך לומר אותם בצורה מאוד ברורה.

אילן גילאון: הרצל, 30 שניות.

הרצל מוכתר: כן, אדוני.

הרצל מוכתר: אני מאוד מאוד חושש מהתעסוקה המתקנת, שהגברת דיברה עליה, כי הדבר הזה מזכיר לי מאוד מאוד עידן אחר, שקבעו בזמנו שכל העיוורים יהיו טלפנים, ייכנסו לעבוד במרכזיות הטלפון.

אילן גילאון: לא לא, היא בפירוש אמרה שזה לא מה שהיא מתכוונת.

הרצל מוכתר: ובגלל שקרה שביטלו את מרכזיות הטלפון בגלל האוטומציה, כל העיוורים כמעט, רובם, אלה שעדיין בגיל, הכניסו אותם למפעל מוגן ושם יושבים ומקבלים תמריץ של שבעה שקלים לשעת עבודה.

הרצל מוכתר: אז אני מאוד חושש מהדבר הזה, ולכן צריך לגנות את זה.

אילן גילאון: תודה רבה, הרצל.

אילן גילאון: מצטער מאוד, עכשיו אני קורא את ההודעה של הוועדה.

אילן גילאון: הוועדה קוראת לממשלה לקבוע מדיניות שתרחיב ותקדם את שילובם של אנשים עם מוגבלות בתעסוקה, הן במגזר הציבורי והן במגזר הפרטי, בתחומים כדלהלן: הגברת הפיקוח על יישום החוקים הקיימים, תמרוץ מעסיקים, יצירת תנאים שבמסגרתם יוכלו אנשים עם מוגבלות לעשות שימוש מקסימאלי בכישוריהם.

אילן גילאון: הדיונים לא מסתיימים, יש לנו עוד כנס גדול היום, אנחנו כל היום יכולים לדבר ולהעלות רעיונות אלה לאלה, הכל בידינו, בסופו של דבר, שתבינו.

אילן גילאון: אם באמת נאמין, אנחנו נוכל גם לשנות את המציאות הזאת.

אילן גילאון: אז איך אומרים?

אילן גילאון: בברכת לעולם תהיו מספיק חלשים להרגיש ומספיק חזקים לשנות, אנחנו כרגע נפרדים.

אילן גילאון: אני מזמין את כולם לתחנות הנגישות.