ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 311, 2010-11-23 09:30

אלכס מילר: בוקר טוב.

אלכס מילר: אנחנו פותחים את ישיבת ועדת החינוך.

אלכס מילר: הנושא: בית-ספר גלים, בית-ספר לחינוך מיוחד בחדרה.

אלכס מילר: היוזמה לדיון באה על-ידי חבר הכנסת גילאון.

אלכס מילר: אדוני, אתה רוצה להציג בפנינו את העניין?

אילן גילאון: תודה, אדוני.

אילן גילאון: ראשית, אני רוצה לברך אותך, אני לא הספקתי לברך אותך על חי בוועדה.

אלכס מילר: תודה.

אילן גילאון: זה בהחלט מלבב, אני חושב שאתה ראש ועדת החינוך הצעיר ביותר בהיסטוריה העולמית, של מדינת ישראל.

אלכס מילר: נכון.

אלכס מילר: תודה.

אילן גילאון: כולנו כאן פחות או יותר נוגעים בחינוך ואנחנו לא מאמינים באנשים שהם בעלי ניסיון דווקא, אלא להפך, באנשים צעירים שרואים את הדברים מזוויות אחרות.

אילן גילאון: וזה גם בענייננו פה ואני מודה לך על כך שהסכמת, כל-כך מהר הסכמת לקבל את הנושא שהעליתי לגבי בית-הספר גלים.

אילן גילאון: בקיץ האחרון נפגשתי עם מספר מורות בבית-הספר, והן גוללו לפני איזה שהוא סיפור שהתרחש בשנה הקודמת, לגבי תלונות שהגישו על-פי מה שהחוק דורש למשטרה, משום חשד להתעללות בחסרי ישע.

אילן גילאון: יש לציין שבית-הספר גלים הוא בית-ספר לילדים מיוחדים, הוא בית-ספר שמונה 63 תלמידים, תיכף יימסרו הפרטים היותר מדויקים.

אילן גילאון: תוך הרושם שהתרשמתי, מדובר באנשים, בנשים מעולות, כך התרשמתי מן השיחה, דוברות מדם לבן והבנתי שלאחר שהן התלוננו, בבית-הספר הן הפכו לבוגדות בעיני הרשויות או המנהלת והתחילו לרדת לחייהן.

אילן גילאון: חלק מן המורות הועברו העברה יזומה לבתי-ספר אחרים, על אף שזה לא היה לפי הסדר של ראשון נכנס, אחרון יוצא אלא לא לפי הוותק אלא לפי כל מיני גחמות מקומיות ובשורה האחרונה, מה שיש פה לדון בו, זה האם אנשים שמקיימים את החוק, גם במערכת החינוך, צריכים להיענש, כי זה כמעט, הייתי אומר, שהשלב הבא זה לפנות למדור להגנה על חושפי שחיתויות במשרד מבקר המדינה.

אילן גילאון: לפי דעתי, אנחנו נגיע לפיתרון יותר מהיר כאן בוועדה ואני מודה לך, שוב, על כך שאתה הסכמת לקיים את הדיון הזה.

אילן גילאון: על-פי עניות דעתי, נמצאים פה גם אנשי משרד החינוך.

אילן גילאון: היתה לי כמובן ברקע גם שיחה עם מנכ"ל משרד החינוך, שמשון שושני, הוא הפנה אלי איזה שהוא מסמך של מפקחת מיוחדת שהוא שלח לבית-הספר.

אילן גילאון: על-פי הדו"ח ההוא, הכל בבית-הספר היה נופת צופים והכל בסדר ומנהלת בית-הספר צריכה לקבל פרס קפלן למנהיגות.

אילן גילאון: אני לא התרשמתי באופן הזה ואני הייתי רוצה, ברשותך, שנשמע מה מתרחש.

אילן גילאון: אני אומר שוב, הכל לכאורה ולכאורה ולכאורה.

אילן גילאון: זאת היתה ההתרשמות שלי, זאת היתה ההתרשמות שלי לאחר השיחה עם שמשון שושני ולאחר קבלת הדו"ח של המפקחת, שעדיין לא הכל נופת צופים בבית-הספר.

אילן גילאון: מיותר לציין שאני מאוד מקווה שמי שהגיע לכאן, מצד המורות, לא ימשיך להיפגע גם בהמשך ושעינינו תהיה צופייה עליהן וכל מי שצריך לדעת, כולי עלמא ידע שאנחנו מסתכלים על מה שמתרחש.

אילן גילאון: כי זה לא ייתכן, אדוני, שמי שחושד להתעללות בחסרי ישע, גם אם זה רק חשד, בסופו של דבר זה נגמר בהמלצה של המשטרה לפרקליטות להעמדה לדין והאיש, אב בית הספר יצא בסופו של דבר זכאי.

אילן גילאון: אבל עדיין במסגרת הזאת, זה לא אומר דבר וחצי דבר לגבי העניין של האם המורות היו צריכות לפנות לבית-הספר או כל מאן דהוא מתוך בית-הספר היה צריך לפנות למשטרה.

אילן גילאון: ברור לחלוטין שכך היה צריך להיות וכך גם ננהג.

אילן גילאון: קשר נסיבתי בין הייתי אומר התעללות, או הגמדה או הרחקה או העברה יזומה של מורות מתוך בית-הספר או חרם בתוך בית-הספר, על-ידי המנהלת והנהלת בית-הספר על המורות האלה, הוא בלתי נסבל.

אילן גילאון: וזה מלמד לקח שבמקומות אחרים, אף אחד, כאשר יגלה תופעה כזאת, הוא פשוט לא יודיע ויחסה על מעללים כאלה.

אילן גילאון: ואני מודה לך, אני יודע את הרגישות שלך לנושא הזה ואני מציע שנשמע כאן את האנשים המעורבים בדבר.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: מי מהמורות רוצה להתייחס לעניין הזה, שיוכל לספר לנו את הסיפור, מהזווית האישית.

אלכס מילר: יש מישהו שמתייחס?

אילן גילאון: שים לב כמה שזה לא פשוט, יש גם מורות ומורים שלא הגיעו לכאן.

אלכס מילר: רן, יש לך?

אלכס מילר: אתה מכיר את העניין?

רן ארז: אני מכיר את העניין וברשותך, אני אוכל לומר כמה משפטים.

אלכס מילר: בבקשה, אדוני.

רן ארז: ראשית, אני רוצה לברך אותך לרגל מינויך כיושב-ראש הוועדה.

רן ארז: הברכה הזאת לא יוצאת רק מן הפה אל החוץ, אלא מתוך הלב, כי אתה, אני מכיר אותך שנים כאדם נמרץ ובנוסף לזה בן של מורה, ולכן אתה יכול גם לראות את האספקטים הנוספים של עבודתנו, כמורים, כמחנכים.

רן ארז: ולכן, אני שמח מאוד שאתה יושב-ראש הוועדה ומאחל לך הצלחה רבה.

אלכס מילר: תודה רבה.

רן ארז: עכשיו לעצם העניין.

רן ארז: לפני כשנתיים ימים, אני מנסה לדבר בלי הכללות, מורות שהיו עדות לכך שאב הבית מכה תלמיד, פנו להנהלת בית-הספר, הנהלת בית-הספר לא עשתה כלום, אז הם פנו למשטרה, התלוננו, ומאותו רגע שהתלוננו והוציאו כאילו דיבתו של בית-הספר החוצה, הם סבלו ממסכת שלמה של פגיעות, עד אשר בסוף שנת הלימודים, החליט מנהל המחוז, אהרון זבדה, להעביר אותם העברה יזומה מבית-הספר הזה לבתי-ספר אחרים, כדי לפזר את הגרעין של מורות שהעיזו להמר את פיה של המנהלת.

רן ארז: כי למעשה, מנהלת בית-הספר היא השליחה של משרד החינוך בבית-הספר, זה האיש של משרד החינוך והנה, אנחנו כמשרד חינוך, חייבים לתת גיבוי למי שאנחנו שלחנו.

רן ארז: דרך אגב, אני רוצה לומר, יש פתגם ברומנית שאומר בתרגום לעברית, אני אתרגם את זה לעברית – עורב לעורב לא מנקר עיניים.

רן ארז: במילים אחרות, מנהל המחוז שהוא צריך, ששלח את מנהלת בית-הספר למלא את תפקידה, הוא צריך לתת לה גיבוי וברגע שמתלוננים נגדה או שיש אספקט שכאילו מתלוננים נגדה, אז צריך להעניש את המתלונן, צריך להעניש את ה- ש.ג., צריך להעניש את אלה שפתחו את הפה.

רן ארז: הלכנו לבית-המשפט ובית-הדין האזורי לעבודה בחיפה, קבע שהעברה יזומה של המורות על-ידי מנהל המחוז היא לא חוקית ואפילו מנהל המחוז ננזף על-ידי בית-המשפט ואז מה בעצם עושים?

רן ארז: במקום ללמוד את הלקח שלא צריך להתעסק עם המורות, הם חיפשו דרך אחרת, איך להעביר אותן בכל-זאת בשיטות אחרות ואכן יזמו קיצוץ או שכתוצאה מקיצוץ בבית-הספר, קיצוץ יזום, פחות תלמידים, יש צורך בפחות מורים, ואז באו ואמרו – יופי, מצאנו את הדרך איך להוציא את המורות "המורדות" במירכאות, מבית-הספר.

רן ארז: יש קיצוץ אובייקטיבי.

רן ארז: בדקנו את הקיצוץ האובייקטיבי והתברר שלא היה קיצוץ אובייקטיבי ולכן, אפילו על-פי הקיצוץ הזה כפי שתואר, לא צריך להעביר את כל המורות אלא רק חלק וגם החלק שצריך להעביר אותו, זה לא החלק הזה דווקא, אלא הפחות ותיקות בבית-הספר, אלה שלא עסקו בחינוך הכיתות, אבל מצאו דווקא להוציא את אלה שהתלוננו, אלה שוותיקות יותר, אלה שמחנכות כיתה, אותם להרחיק.

רן ארז: יש פה דבר שלעניות דעתי יותר גרוע מאשר גרוע.

רן ארז: כי למעשה, הממסד, משרד החינוך במקרה הזה, בא ומתחשבן עם העובד הפשוט, עם העובד שממלא את תפקידו נאמנה ומעניש אותו על כך שהוא פתח את הפה.

רן ארז: פתחת את הפה, אתה תקבל עונש.

רן ארז: נעביר אותך למקום אחר.

רן ארז: פניתי בעצמי לשמשון שושני וביקשתי את התערבותו ושמשון אמר כעבור חודש-חודשיים – אני קיבלתי דו"ח מהמפקחת, בית-ספר מעולה, מנהלת מעולה וכדומה.

רן ארז: נו, מה ציפיתם שיגידו למנכ"ל – אשמנו, בגדנו, פשענו?

רן ארז: לא, הכל בסדר, אדוני המנכ"ל, אל תדאג, הכל Under control.

רן ארז: מי אומר את זה?

רן ארז: מי שבעצם היו אחראים על כך שהמצב הגיע בבית-הספר למה שהגיע.

רן ארז: ולכן, אי-אפשר לצפות מהם שיגידו אחרת.

רן ארז: אילו היה מגיע לשם אדם אובייקטיבי, דיינו.

רן ארז: אבל גם אם כך, מענישים אנשים שהעיזו לפנות לשלטונות החוק להתלונן על עבירה לכאורה?

רן ארז: וזה דבר שלא ייעשה במערכת החינוך, כאשר אנחנו חייבים להיות דוגמה, חייבים לחנך והדוגמה שבאה מלמעלה היא לא בדיוק דוגמה מחנכת.

אלכס מילר: היתה פנייה לבית-הדין לעבודה, בנושא הזה?

רן ארז: בשנה הראשונה להעברה – כן, וזכינו והמורות נשארו בבית-הספר ומנהל המחוז אפילו ננזף.

רן ארז: אבל הוא ניסה גם שנה לאחר מכן, ואז הוא הלביש על זה כאילו מדובר בקיצוץ.

רן ארז: אבל הקיצוץ הזה, אל"ף, לא חייב את העברת כל המורות, ובוודאי לא המורות האלה.

אלכס מילר: OK.

אלכס מילר: משרד החינוך, בבקשה, גברתי.

דברת עיני: אני מפקחת בית-הספר.

דברת עיני: מפקחת חינוך מיוחד.

דברת עיני: אני אתחיל דווקא מהנקודה של אחרי המשפט שהיה.

דברת עיני: במשפט הוחלט להחזיר את כל המורות לבית-הספר, להוציא מהתיקים האישיים שלהן את כל המכתבים הקודמים ואכן כך עשינו.

דברת עיני: ידענו שאנחנו נכנסים עכשיו למציאות שחשוב לנו להבריא את מערכות היחסים בבית-הספר.

דברת עיני: פעלנו בתקופת חודש אוגוסט, אני בעצמי נתתי מספר מפגשים בתוך בית-הספר, כדי באמת להוביל ללכידות בית-ספרית, כמאמינה גדולה שכשטוב למורים בבית-הספר, טוב גם לתלמידים.

דברת עיני: הדבר האחרון שרציתי שיקרה, זה שיהיה לנו פיצוץ בבית-הספר.

דברת עיני: אני חייבת להדגיש שב- 27 לינואר 09, במפגש של המורות עם מנהל המחוז, בעקבות עיצומים, שמונה חודשי עיצומים שעשו המורות בבית-הספר, אני מוצאת את עצמי מצטטת, ויש לי כאן את המכתב, אני מצטטת את עצמי מאותו פרוטוקול, אני מוצאת את עצמי אומרת למורות שאם אנחנו נמשיך בדרך הזאת, בסופו של דבר, הורים לא יירצו לרשום את ילדיהם לבית-הספר, כי יצאו מאמרים וכתבות בעיתון שהכפישו את בית-הספר.

דברת עיני: תדמיתו של בית-הספר בהחלט נפגעה.

דברת עיני: ב- 27.1.09 אני אומרת את זה.

אלכס מילר: למה?

אלכס מילר: בגלל היחסים שהיו בין ההנהלה לבין המורים?

דברת עיני: המורות פעלו בעיצומים, שמונה חודשים הם לא עשו בעצם את עבודתן.

אלכס מילר: בגלל היחסים שנוצרו?

דברת עיני: בגלל היחסים.

אלכס מילר: לא בגלל אותן תלונות שהיו-?

דברת עיני: בגלל היחסים שעלו בבית-הספר.

אלכס מילר: יש הבדל.

אלכס מילר: התדמית של הגוף יכול להיפגע מכמה סיבות.

אלכס מילר: יש סיבה שהיו תלונות ובעקבות זה נפגעה התדמית ואז ההנהלה החליטה לפעול בדרך כזו או אחרת, כדי להחזיר תדמית.

אלכס מילר: ויש דרך בגלל שהיתה איזו שהיא החלטה לקויה, אחרי אותו משפט או אחרי אותה חקירה, מה שהיה שם, ואז התחיל הליך של קבלת החלטות שהוא בעצם לא היה הכי נכון, ואז זה יצר מין רושם כזה ואווירה, שהיא אווירה שלילית ופגיעה בתדמית.

דברת עיני: אולי ככה להקדים מעט את הרקע, קיבלתי את בית-הספר לפיקוחי בספטמבר 07.

דברת עיני: בספטמבר 07 התחילו המכתבים של המורות להגיע אלי, במסע הכפשה של מנהלת בית-הספר.

דברת עיני: כבר בספטמבר, עוד לפני כל האירועים שאנחנו מדברים עליהם.

דברת עיני: זאת אומרת, זה לא התחיל עם האירוע.

דברת עיני: סביב האירוע, המנהלת נחקרה במשטרה, אנחנו לא התערבנו.

דברת עיני: המשטרה תדבר.

דברת עיני: היתה חקירה של המשטרה, אב הבית יצא זכאי.

אלכס מילר: לא לא, תפרידו.

אלכס מילר: רבותיי, אתם צריכים להבין, אנחנו לא עושים דיון על התלונה, היה משפט, התקבלה החלטה, אין שום קשר למה שזה.

אלכס מילר: המשטרה מבחינתי, לא המשטרה ולא בית-המשפט, בכלל לא גורם, בדיון שאנחנו מנהלים כאן כרגע.

אלכס מילר: יש פה נגזרת של קבלת החלטות שקשורות איכשהו, אבל אין שום קשר לזה.

אלכס מילר: אני גם לא אפתח את זה, שלא יצא פה רושם שאנחנו באים ופותחים את החלטת בית-המשפט כלפי אדם כזה או אחר ומשנים פה איזה שהוא עניין שכבר הוחלט עליו.

דברת עיני: אבל חשוב להבין שהנתק בין המורות למנהלת בית-הספר, לא קרה בעקבות האירוע הזה, אלא הרבה הרבה לפני.

דברת עיני: כשאני נכנסתי, המצב כבר היה כזה.

דברת עיני: מנהלת בית-הספר עלתה מתוך צוות בית-הספר ומהרגע הראשון שכף רגלה דרכה בניהול, התחיל מסע ההכפשה.

אלכס מילר: מה הגילאים של הילדים בבית-הספר?

דברת עיני: הגילאים הם מ- א' עד גיל 21.

דברת עיני: זאת אומרת משש עד 21.

אלכס מילר: ומי אחראי על מינוי המנהלת?

אלכס מילר: משרד החינוך או הרשות המקומית?

דברת עיני: משרד החינוך.

אלכס מילר: מי ממנה את המנהל, משרד החינוך או הרשות המקומית?

דברת עיני: ביחד.

דברת עיני: כדי להיות בטוחה עד הסוף, אפרופו העניין של הניהול, כדי להיות בטוחה עד הסוף, הכנסתי את המנהלת לשנת ניסיון רביעית, מה שלא עשינו בכל המערך, כדי שבאמת הבדיקה תיעשה לפני ולפנים.

דברת עיני: המפקחת שמסרה דיווח לשמשון שושני, היתה מפקחת משנה שמונתה.

דברת עיני: זאת אומרת, היה גם גורם אובייקטיבי שנכנס לבית-הספר.

דברת עיני: יש לי כאן משובים כתובים שכתבתי למנהלת, מי שיירצה – יוכל לראות.

דברת עיני: זה ברור לי, אבל, שמנהל מנהיג חשוב שירתום את כל שותפיו ואת כל מה שעשיתי במפגשים עם המנהלת, היה בכיוון הזה.

דברת עיני: היה לנו חשוב מאוד לרתום.

אילן גילאון: כנראה המנהיגות הזאת לא כל-כך צלחה, מצד אחד.

אילן גילאון: מצד שני, איזה מנהל מנהיג שלא בעצמו יוזם ופונה למשטרה ברגע שיש חשש לכאורה כזה?

אלכס מילר: זה לא כרגע, תשמע, אנחנו לא באים.

אילן גילאון: ההיקש הוא חשוב, האם הדבר הזה קשור, ההתעללות הזאת במורות קשורה לתלונה, או שבכלל זאת מנהלת שמראש רצו לפגוע בה.

אלכס מילר: חבר הכנסת גילאון, סליחה, אנחנו כרגע לא דנים על עצם קבלת ההחלטה של אדם כזה או אחר, להגיש תלונה או לא.

אלכס מילר: הוא מול המצפון.

אילן גילאון: האם יש קשר, האם זה קשור לזה או לא?

אלכס מילר: לא. כרגע אנחנו מנסים להגיע לפיתרון באווירה שנוצרה בבית-הספר, שההשלכות של האווירה הזאת היא באופן כללי על כל מה שקורה בעיר מבחינת אותו בית-ספר, מבחינת ילדים וכו'.

אלכס מילר: זה מה שאני מחפש.

דברת עיני: אם יורשה לי להמשיך.

דברת עיני: במעבר מ- תשס"ט ל-תש"ע, החלטנו להבריא את מערכות היחסים בבית-הספר.

דברת עיני: במלוא הכוונה.

דברת עיני: במלוא הכוונה.

דברת עיני: הדבר האחרון שרציתי שיקרה, זה צמצום תקנים בבית-הספר.

דברת עיני: ומה שקרה, אשר יגורנו בא לנו, מפאת כל הנסיבות הללו, במאי, 1 במאי, אני מקבלת צפי תלמידים בשנת הלימודים תשע"א, 50 תלמידים ברשימה, במקום כ- 70 תלמידים.

דברת עיני: 50 תלמידים ברשימה, ואנחנו מדברים על תשעה תקנים, ניתן בפיגור קל לשבץ עד 12 ילד בכיתה.

דברת עיני: מי שיודע כאן, הגידול הטבעי שעומד למחוז חיפה או לכל המחוזות הוא גידול טבעי מאוד מצומצם, חשוב שאנחנו נתייעל.

דברת עיני: ידעתי על פתיחת מסגרות חדשות במקומות אחרים, מסגרות של אוטיסטים, של CP שנדרשות.

דברת עיני: אני לא יכולה להשאיר מצב של ארבעה ילדים בתקן חסר, זה גם אסור לי, ארבעה ילדים בתוך כיתה כשבמקום אחר כיתת אוטיסטים נדרשת.

דברת עיני: ולכן, כשראיתי שיש 50 תלמידים בבית-הספר, הבנתי שחייבים להתארגן בנושא העברות.

דברת עיני: רק ככה שתבינו, העברות יזומות יכולות, אמורות להגיע, אל המורה, ההודעה על העברה, אמורה להגיע אל המורה ב- 30 ליוני, לכל המאוחר.

דברת עיני: זה אומר שאת התהליך התחלתי באפריל, כדי, אמרתי – מקסימום, אם יגיעו תלמידים נוספים ונחזיר תקנים, אפשר תמיד אחר-כך להחזיר חזרה את המורה, אבל העברה יזומה חייבת לצאת בזמן.

דברת עיני: ולכן, ב- 16 באפריל, הזמנתי את המורות לשינויים, הקשבתי קשב רב לצרכים שלהם.

דברת עיני: אני יודעת שזה לא פשוט לעבור אחרי הרבה שנים ממסגרת אחת לאחרת, זה לא פשוט.

דברת עיני: יחד עם זה, זה גם מרענן ומחדש, אבל זה לא פשוט.

דברת עיני: ואמרתי באיזה אופן אני יכולה להקל על המורות את המעבר.

דברת עיני: שאלתי לרצונן, אמרתי לכל אחת לומר לי מה העדיפות שלה, כדי לשבץ אותן במסגרות אחרות, הבינו, שזה אפקט דומינו.

דברת עיני: שיניתי מערך שלם של שיבוצים, באזור דרום המחוז, כדי שכל אחת מהעוברות, דרך אגב לא כולן עברו, תכף אני אדבר גם על זה, שכל אחת מהעוברות תקבל את מה שהיא צריכה.

אלכס מילר: יש לי שאלה.

אלכס מילר: מבחינת השמות של אנשים, מי יוצא מבית-הספר ומי נשאר, על-סמך מה את מקבלת החלטה, בהמלצה של מנהל?

דברת עיני: לא. אני עובדת לפי טבלת תעדוף.

דברת עיני: אני אסביר.

דברת עיני: בטבלה אנחנו בודקים.

אלכס מילר: הטבלאות זה לא, השאלה היא פשוטה.

אלכס מילר: ההמלצה של מנהל, מול החלטה שלך, איפה זה?

אלכס מילר: זאת אומרת, ההחלטה, אני מנסה להפריד.

דברת עיני: אני אסביר.

דברת עיני: זה לא החלטה של מנהל, זה גם לא החלטה שלי.

דברת עיני: יש מכתב שיצא מציון שבת, חוזר שיצא ב- 27 באפריל 2010, שמפרט בדיוק את ההנחיות שעל-פיהן עלינו לנהוג בהעברות יזומות על רקע צמצום תקן ובמקרה הזה נבדק ותק במערכת, ותק בבית-הספר, שני שליש ותק במערכת, שליש ותק בבית-הספר, ולפי השנים הללו, יש לי כאן את המסמך, אפשר לראות אותו, קבענו את ההעברות.

אלכס מילר: הנושא של צמצום מספר התלמידים, זה דבר שאפשר לבדוק אותו וקשה מאוד לבדוק אותו.

אלכס מילר: אם זה היה מהלך של האנשים בעירייה, בהמלצה, אל תלכו לשם, אל תלכו במקום אחר, קורים דברים.

אלכס מילר: אבל עצם העובדה שצומצמה כמות הילדים בבית-הספר ובעקבות העניין הזה, קיבלתם החלטה להפחית בכמות המורים בבית-הספר, נגיד לרגע זה אנחנו נפריד בין זה לבין האווירה שהיתה בבית-הספר.

אלכס מילר: מה שחשוב לי לשמוע, קחו את כל מה שיש לכם, רשימה של אותם קריטריונים לפיהם אתם עובדים, למול האווירה שהיתה בבית-הספר, האם היה שיקול נוסף של האווירה שהיתה בבית-הספר?

אלכס מילר: הרי את מכירה שמות של המורים, זה לא משהו, את לא מדברת אינסטרומנטאלית.

דברת עיני: ראשית, אני רוצה לציין שלא כל המורות הועברו, יש מורות שהן עם ותק גדול יותר ולא עברו משם.

אלכס מילר: מה שאני רוצה לשמוע ממך, רק דבר אחד – שאין שום קשר בין האווירה שהיתה בבית-הספר לאנשים שהיו מעורבים שם, לבין האנשים שהועברו.

אלכס מילר: אם את אומרת לי את זה לפרוטוקול, אנחנו ממשיכים הלאה.

דברת עיני: ממש לא.

דברת עיני: משום שהועברו מורים נוספים.

דברת עיני: הועברו מורים נוספים וכשד"ר לאה שקד החזירה תקן אחד לבית-הספר, כי באוגוסט נפתח הוסטל באור-עקיבא והזין את בית-הספר בתלמידים נוספים, קיבלנו מד"ר לאה שקד תקן ב- 27 לאוגוסט, החזרנו את אחת המורות חזרה לבית-הספר.

אלכס מילר: הטבלה שאת מדברת עליה, זה טבלה ייחודית לבית-הספר או שזה כללי?

דברת עיני: לא, זה הנחיות המשרד, ציון שבת בחוזר מיוחד, אלה ההנחיות שמחייבות.

אילן גילאון: את אומרת אין קשר בין התלונה במשטרה לבין זה?

דברת עיני: ממש.

אילן גילאון: וגם אין קשר בין התלונה במשטרה לבין האווירה שמאשימים מורות בגניבות ובדברים אחרים, בתוך בית-הספר?

דברת עיני: לצערי, חבר הכנסת גילאון, זה התחיל עוד קודם.

דברת עיני: זה התחיל עוד קודם.

אלכס מילר: בבקשה, ד"ר לאה שקד.

לאה שקד: אני רוצה לדבר על המדיניות הכללית של משרד החינוך.

לאה שקד: תלמידים עם פיגור קל או אפילו תלמידים עם פיגור בינוני, אם אנחנו מסתכלים על מספר התלמידים ברמה ארצית, לצערנו הרב, אולי לשמחתנו, מספר התלמידים הולך ופוחת בכל מדינת ישראל.

לאה שקד: אנחנו יכולים לראות שבכל מדינת ישראל אנחנו סוגרים או מאחדים בתי-ספר בשל צמצום מספר התלמידים.

לאה שקד: אין לזה שום קשר עם משרד החינוך, כי הנושא של הפיגור נתון בידי ועדת האבחון של משרד הרווחה מכוח חוק וזה הגוף היחידי שרשאי לקרוא לאדם עם פיגור, כאדם עם פיגור.

לאה שקד: ולכן, כאשר מקיימים ועדות השמה לתלמידים הללו, אנחנו נדרשים כמסמך קביל לקבל את המסמך האבחוני של ועדת האבחון של השירות למפגר.

לאה שקד: ולכן, בכל מדינת ישראל, אנחנו רואים תופעה של סגירת בתי-ספר, איחוד בתי-ספר, כי הם קטנים מדי והם הופכים ל-לא רנטביליים.

לאה שקד: לצערנו הרב וללא קשר לכל הסאגה הזאת של הדיונים המשפטיים, גם בית-הספר הזה, הוא חווה את הצמצום ללא קשר.

לאה שקד: אני מניחה שהדברים הנוספים לא הוסיפו לו בריאות, אבל אני יכולה לומר במידה רבה של ביטחון, אנחנו משתדלים לא להסיע ילדים מחוץ לרשות המקומית, אם יש את סוג החינוך המתאים.

לאה שקד: והראיה, כפי שגב' עיני אמרה, שבסוף שנת הלימודים, כשכבר לא היה למחוז תקנים, כתוצאה מזה שנפתח הוסטל במקום, הרי לא הסענו את הילדים לבית-ספר אחר, אנחנו לא מתחשבים בקונסטלציה בתוך בית-הספר, החוק מחייב אותנו להסיע את התלמידים למוסד הקרוב ביותר.

אילן גילאון: נדמה לי שאנחנו מפקששים את כל הדיון כאן.

אילן גילאון: כי הדיון מתמקד, לא היתה לנו בעיה של תקינה במשרד החינוך ולא היסעים ולא כלום, יש לנו בעיה מהותית של מנהלת שאצלה מתרחשות לכאורה התעללות בחסרי ישע, היא לא מגיבה למשטרה, המורות מגיבות, מה קורה אז ומה קורה היום בבית-הספר.

אילן גילאון: שיסבירו לי שמצמצמים תקנים?

אילן גילאון: אני מבין את זה בעצמי.

אלכס מילר: חבר הכנסת גילאון.

אלכס מילר: אני רואה שזה בוער לך, אבל קצת סבלנות.

לאה שקד: זאת העברה יזומה, לא בגלל הקונסטלציה של בית-הספר, אלא כפונקציה של מספר התלמידים וזה ניתן לבדיקה.

לאה שקד: הראיה, שלמרות שצמצמנו בתקן אחד נוסף, מאחר ונוצרה קונסטלציה אחרת שגם עליה לא היתה לנו שליטה, אלא זה החלטה של משרד הרווחה, לשים במקום הזה הוסטל, החזרנו תקן למערכת, למרות שכבר למחוז חיפה כבר לא היו תקנים, ואני הפעלתי את כל כובד משקלי והוספנו תקן והחזרנו אדם אחד למערכת וזה ניתן לבדוק.

לאה שקד: הדבר הנוסף שאני יכולה לומר, הנחיות משרד החינוך ובגיבוי גם של הסתדרות המורים, העברה יזומה נעשית על-פי כללים מאוד נוקשים.

לאה שקד: אין לזה שום קשר לקונסטלציה של בית-הספר.

לאה שקד: האחרון שנכנס לבית-הספר, עם הוותק שלו במשרד החינוך, הוא הראשון שצריך לצאת בכל מוסד.

אלכס מילר: את הולכת אתי כרגע לדיון שאין לו שום קשר לדיון הזה.

אלכס מילר: אני אסביר לך.

אלכס מילר: אני נתתי לך לפתוח בדברי פתיחה על אותן שאלות, אבל אי-אפשר להרחיב שם ולא צריך להרחיב גם.

אלכס מילר: מה שאנחנו כרגע מדברים, את נכנסת באיחור ואנחנו כבר פתחנו וחבר הכנסת גילאון פתח בדבריו על כל הנושא של האווירה שמתרחשת בבית-הספר, האווירה שהיא אווירה מאוד שלילית.

אלכס מילר: דובר כאן על כך שהיו ניסיונות בעבר לבוא ולעשות מין שלום כזה בין המנהלת לבין המורות.

אלכס מילר: מה שחשוב לי לשמוע ממך הוא קודם כל, האם את מכירה את הבעיה של האווירה שנוצרה בבית-הספר, האם יש שינויים, האם נעשו בדיקות ואיך אנחנו הגענו למצב שיש לנו בית-ספר בארץ, שבעקבות כל מיני דברים שקרו שם, יכול להיות שהתלונה הזאת ספציפית במשטרה זה איזה שהוא טריגר כזה או אחר בבית-הספר, אבל נראה לי שהיה שם מין מתח כזה גם בעבר.

אילן גילאון: אולי נשאל את המשטרה אם זה הטריגר.

אילן גילאון: אתה יכול להבין מהמשטרה אם זה היה נושא רציני או לא.

אלכס מילר: המשטרה לא אחראית, הם לא הסמכות.

אלכס מילר: המשטרה עובדת כך – יש תלונה, חוקרים, מגישים כתב אישום, יש משפט.

אילן גילאון: בכל-זאת הגיע מרחוק קצין משטרה.

אלכס מילר: אני אתן לו לדבר, אם יש לו מה להוסיף על הנושא.

אלכס מילר: אבל מה שחשוב לי לשמוע ממשרד החינוך הוא האם המצב שכרגע יש בבית-הספר, מבחינת אווירה, מבחינת הבעיות שקורות שם, מבחינת כל מה שמתרחש, האם יש איזה שהיא פעילות שנעשית ומה מבחינת המשרד, עד כמה הוא מודע לבעיות שקיימות.

אלכס מילר: כי אנחנו שומעים שיש בעיה.

אלכס מילר: והבעיה היא לא פשוטה.

אלכס מילר: בלי שום קשר להעברות, זה אנחנו, בסדר, זה ניתן לבדוק.

אלכס מילר: הרי כשאת אומרת לי ששם מצטמצמת כמות התלמידים ואתם מעבירים אותם למקום אחר ושם עולה כמות התלמידים, אז אני לא רואה שיש איזה שהיא ירידה.

אלכס מילר: אז במקום, את יודעת, במקום אחד יורד, במקום אחד עולה.

אלכס מילר: עזבי, זה עניינים פנימיים של המשרד.

אלכס מילר: מה שביקשתי להבהיר לי, שלא היה שום קשר בין העברת המורות מבית-הספר, לבין האווירה שהיתה.

לאה שקד: לא היה שום קשר.

אלכס מילר: זה נכנס לפרוטוקול, אין בעיה.

לאה שקד: לא היה שום קשר, בוודאות.

לאה שקד: בוודאות לא היה שום קשר, לא לחקירה המשטרתית, לא לדיונים המשפטיים שהיו.

לאה שקד: נעשה ניסיון מאוד רציני להבריא את המערכת, המפקחת דברת עיני דיברה על זה.

לאה שקד: הצורך שלנו לצמצם תקנים לסוג הלקות הזה, זה לא לקחת ילדים ולהעביר אותם ממקום למקום.

לאה שקד: באופן כללי מספר התלמידים, וזה גם ניתן לבדוק, מספר התלמידים האבסולוטי במדינת ישראל, בירידה.

אלכס מילר: עזבי את זה עכשיו, כרגע.

אלכס מילר: הלאה.

אלכס מילר: מבחינת מה קורה כרגע.

אלכס מילר: איפה הדברים עומדים?

לאה שקד: אנחנו במשרד החינוך עקבנו אחרי זה והתרשמנו שהיה שיפור מאוד ניכר באווירה בשנת הלימודים הקודמת.

לאה שקד: אנחנו גם לטעמנו, חשבנו שהגענו לאיזה שהוא מודוס ויוונדי, אנשים שנשארו בבית-הספר, מצאו את מקומם ואני גם אומר, גם הראיה, ואני קצת תמהה מדוע הנשים הללו שיש להן טענות ויכולות להיות לכל מיני אנשים כל מיני טענות.

לאה שקד: מדוע חיכו לתחילת שנת הלימודים וניסו להדביק את ההעברות היזומות לתלונות שלהם, אם במהלך שנת הלימודים הקודמת לא מצאנו שהיתה פנייה, לא אלי כממונה על התחום, לא למנכ"ל משרד החינוך וגם לא לשר החינוך, במהלך שנת הלימודים, שהם לא שבעי רצון עם מה שקרה.

לאה שקד: מה שכן היה בשנים עברו.

רן ארז: אני פניתי.

רן ארז: אני פניתי בעצמי.

רן ארז: גם למנכ"ל וגם למנהל המחוז.

לאה שקד: אנחנו סברנו ועדיין סבורים שהאווירה בבית-הספר בהחלט מאפשרת יום לימודים תקין לטובתם של הילדים ואני חוזרת ומדגישה, אין שום קשר ואני יכולה אולי לומר בצער, לצורך שלנו לצמצם תקנים, שהיא לא קשורה לבית-הספר הזה, ניתן לראות את זה גם בבתי-ספר אחרים של פיגור קל ופיגור בינוני, זאת עמדתי.

אלכס מילר: בואי נעזוב כרגע את הרציונל האינסטרומנטאלי שלפיו עובדים במשרד.

אלכס מילר: אני שואל אותך שאלה מאוד פשוטה: את יודעת ואת מודעת לכל מה שקורה בבית-הספר, מבחינת האווירה.

אלכס מילר: האם לדעתך, זו אווירה שצריכה להיות בבית-הספר, כאשר באים ובודקים את העניין, בין המורות לבין המנהל ומה לדעתך ניתן לעשות, כדי לבוא ולשפר את המצב, לשנות.

אלכס מילר: כי אני שומע שיש בעיה.

אלכס מילר: זה לא שפתאום אומרים לי כולם כאן – הכל מושלם.

אלכס מילר: יש שם איזה שהיא בעיה ומערכת יחסים, לדעתי, זה לא מה שצריך להיות בבית-ספר בישראל, שמערכת היחסים כל-כך מתוחה בין המנהל לבין המורים.

לאה שקד: אנחנו לא מודעים למערכת יחסים כל-כך מתוחה כמו שהיתה בעבר.

לאה שקד: אנחנו עדיין, כנציגים של משרד החינוך, עומדים על כך שהתקיימו כל ההנחיות של חוק חינוך מיוחד – כתיבת תוכנית לימודים אישית, לעמוד בלוח הזמנים.

לאה שקד: אנחנו לא שמענו לא תלונה מהמנהלת שמישהו מהמורים לא עשה את עבודתו, אבל גם לא ויס-ורסה.

לאה שקד: אני גם ממליצה שככל שלמי מהמורים יש איזה שהן תלונות ספציפיות, יעלה אותם בדרגים המקובלים.

אילן גילאון: סליחה, גברתי, את מכירה את מי שכאן יושב ממולך?

אלכס מילר: לא לא, חבר הכנסת גילאון, זה לא ככה.

אילן גילאון: לא, מדברים, יש אנשים פה בחדר, אפשר לדבר באופן ישיר.

אילן גילאון: אנחנו בכלל בעד שיחות ישירות, כפי שאדוני יודע.

אלכס מילר: חבר הכנסת גילאון, אני פניתי ונתתי זכות דיבור, אף אחד לא רצה לדבר, עכשיו כן, אז אנחנו מתקדמים.

לאה שקד: אבקש להשלים את המשפט.

לאה שקד: אני לא ממליצה שנקיים את הדיון, אם יש טענות כאלו או אחרות.

אלכס מילר: בסדר גמור.

לאה שקד: המקום הזה הוא בתוך משרד החינוך, אני אשמח אפילו לקחת את זה תחת הפיקוח הישיר ולבדוק כל טענה לגופו של עניין.

לאה שקד: לא איזה טענה כללית, אלא כל טענה לגופו של עניין, נעשה ככל שאפשר, שכל מי שמלמד בבית-הספר, יישאר שם.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: אני רוצה לפנות לעיריית חדרה.

אלכס מילר: גב' חני ויצמן, יש לי שאלה, תראי, אנחנו רק אתמול דיברנו במישור אחר על כל מיני מהלכים שנעשים ברשויות מקומיות, כדי לבוא ולעשות רגולציה במוסדות חינוך ועושים את זה על-ידי פעילות יזומה בהמלצה להורים לרשום את הילדים שלהם לבית-ספר כזה או אחר, ואז מתאפשר משחק עם כמות הילדים ואז יש דרך, בוא נגיד, לרשות המקומית יחד עם משרד הפנים, לקבל כל מיני החלטות כלפי בית-הספר, אם זה בית-ספר ממלכתי, אם זה בית-ספר פרטי.

אלכס מילר: אבל באופן כללי, מה שידוע לנו ועל התופעה הזאת אני כבר דיברתי עם שר החינוך שאנחנו הולכים לקיים על זה דיון, על כל המערכת של הרשויות המקומיות, כאשר יש פעולות יזומות בהמלצות להורים להעביר ילדים לבתי-ספר כאלו ואחרים.

אלכס מילר: חשוב לי לשמוע ממך, האם, וזה לפרוטוקול, האם היתה איזה שהיא פעילות יזומה בזמן המשבר שהיה בבית-הספר, בעיריית חדרה, כדי לבוא ולהמליץ להורים לרשום ילדים לבית-ספר אחר?

חני ויצמן: ממש לא.

חני ויצמן: הרשות הקצתה לבית-הספר מבנה יחסית חדש וגדול, יש לנו עניין שבית-הספר יהיה מלא בתלמידים.

חני ויצמן: כי ככל שיש יותר תלמידים בבית-הספר, הרשות המקומית מקבלת יותר אגרות לימודי חוץ ויכולה לתת שירות מיטבי יותר לתלמידים, כך שיש לנו עניין שהכיתות תהיינה מלאות ויהיו מקסימום התקנים.

חני ויצמן: בית-הספר הזה הוא היחיד.

אלכס מילר: למה נוצר מצב שיש צמצום?

אלכס מילר: איך נוצר מצב שיש צמצום?

חני ויצמן: היתה ירידה.

חני ויצמן: חלק מההורים סירבו לרשום את הילדים שלהם לבית-הספר כי יצאו המון כתבות בעיתונות המקומית שמספרות על קשיים מאוד גדולים בבית-הספר.

חני ויצמן: יושב הורה בוועדת השמה, גם ככה קשה לו, לשמוע שהילד שלו זקוק למסגרת מיוחדת, אז הוא לא רוצה.

חני ויצמן: ואנחנו לפעמים מוצאים את עצמנו מול הורים.

אלכס מילר: את הרי יושבת בשטח, את מכירה את הבעיה?

חני ויצמן: בוודאי.

חני ויצמן: אני גם הייתי בבית-הספר בשנה שעברה.

אלכס מילר: אז תראי, אני שומע פה מהמפקחת על כך שהבעיה היא לא כל-כך גדולה כמו שאנחנו מנסים לייצר כאן ולא היו יותר מדי תלונות.

אלכס מילר: האם לדעתך, בשטח, הבעיה עדיין קיימת ברמה כזאת במערכת היחסים?

חני ויצמן: אני מאוד הופתעתי מההזמנה לוועדה, כי משנה שעברה, היתה איזו שהיא רגיעה בבית-הספר.

חני ויצמן: מערכת היחסים התייצבה, פחות או יותר.

חני ויצמן: אני מניחה ששני הצדדים רצו, בסופו של דבר כולם באים לעבודה כדי להצליח, גם המורים וגם המנהלת.

חני ויצמן: לא שמעתי במהלך השנה דבר וגם לא התייחסות.

חני ויצמן: אני פוגשת את המורים, הייתי בדיוק בשבוע שעבר בגן הילדים, פגשתי את אחת המורות שעברה, מטפלת בגן הילדים בצורה מדהימה.

חני ויצמן: זה היה בהפתעה.

חני ויצמן: ההרגשה שלנו היתה שיש רגיעה.

אלכס מילר: אני רוצה לשמוע מכם מישהו שידבר, על מערכת היחסים שיש כרגע.

אלכס מילר: כי אם, אני חוזר, אם היה מצב שבמשך התקופה האחרונה באמת הגעתם לאיזה שהוא הסדר, הגעתם לאיזה שהיא התקדמות, שלא יצא מצב שאנחנו פה באמת עכשיו חוזרים ומחממים בחזרה את השטח.

אלכס מילר: זה דבר ראשון.

אלכס מילר: דבר שני, אם קיימת בעיה, זה לא בית-משפט, אנחנו לא עושים פה חקירות ואנחנו גם לא יכולים לבוא ולהציף עובדות כאלו או אחרות ולהחליט פה החלטות מי אשם ומי לא.

אלכס מילר: מפה, אתם תלכו למשרד החינוך, כמו שהמפקחת אמרה, ואתם, כל אחד מכם, בצורה נפרדת, תשבו, כל אחד עם התלונה והנושא יתברר.

אלכס מילר: אבל אני שוב חוזר, תנסו לשמור את זה במסגרת של הבעיה של פיתרון שלדעתכם יכול להיות ואיפה כרגע עומדים הדברים.

אלכס מילר: בלי לחזור אחורה.

אלכס מילר: את ההיסטוריה כבר שמענו.

אלכס מילר: בבקשה, מי ידבר?

אפרת קדם: אני אדבר, כיוון שאני אחת משלושת המורות שנשארו.

אפרת קדם: אני תרפיסטית, לא מורה, מטפלת ביצירה, בטיפול רגשי בילדים, ואני אדבר רק בתנאי שאני אקבל אישור מנציגי משרד החינוך, שלא יאונה לנו דבר רע, מאחר שבעבר אנחנו חווינו חוויות מאוד קשות.

אלכס מילר: מה זאת אומרת, זה מובן מאליו.

אלכס מילר: זה צריך להיות מובן מאליו.

אפרת קדם: אני מדברת גם בשם נציג, אחד מאתנו שלא הגיע, משום הסיבה שכשפתח את פיו והתלונן, הוא מצא את עצמו בחוץ.

אפרת קדם: אז אני מוכנה לענות לשאלה שלך, רק בתנאי שאני אקבל אישור מוסמך ממפקחת בית-הספר, שדבר רע לא יאונה לנו.

אפרת קדם: אנחנו צריכים להמשיך לפרנס את משפחותינו.

אלכס מילר: לפרוטוקול, אני מבקש ממשרד החינוך, אנחנו נמצאים בכנסת ישראל ובמערכת הציבורית ואני, רן, מה מבחינת החוק, משרד החינוך צריך לתת אישור למורים?

אילן גילאון: תשמע, אם עולה הערה כזאת, אתה יכול להבין.

רן ארז: משרד החינוך צריך לתת אישור למורה להתראיין לעיתון, אבל פה, בכנסת, יש לו את החובה לענות לשאלות שאדוני שואל.

אלכס מילר: בבקשה, גברתי.

אפרת קדם: זה ייכנס לפרוטוקול, ההערה הזאת?

אפרת קדם: אני רוצה לדעת.

אלכס מילר: הדיון בשידור אפילו.

אילן גילאון: גב' אפרת, גם יהיה מעקב אחרי מה שאנחנו מדברים.

אילן גילאון: גם יהיה מעקב אחרי ההערה שהיתה פה.

אלכס מילר: קודם כל, רק שתדעו, שהדיון הוא בשידור באינטרנט.

אפרת קדם: אבל ההערה תיכנס לפרוטוקול, כתובה?

אפרת קדם: הבקשה שלי.

אלכס מילר: כן, כן.

אפרת קדם: אז אני גם מייצגת נציג נוסף שלנו, שלא הגיע, משום הסוגיה הזאת.

אלכס מילר: כל מה שנאמר כאן, נכנס לפרוטוקול.

אלכס מילר: אלא אם אני מבקש אחרת.

אפרת קדם: כדי לענות, להיות ממוקדים, במשפט אחד, עולם כמנהגו נוהג, דבר לא השתנה וזה אני עונה לך על השאלה ולא נחזור על ההיסטוריה, כי ההיסטוריה כבר ידועה, קראו אותה.

אפרת קדם: עולם כמנהגו נוהג.

אפרת קדם: נקודה.

סוניה גל: אני רוצה להוסיף כמה דברים.

סוניה גל: אמרה המפקחת שלנו שהיחסים היו מתוחים מאוד וזה נכון.

סוניה גל: כי יש אמירה כזאת, אין נביא בעירו.

סוניה גל: על משרד החינוך, לפני שהוא נותן מיון למנהלת זו או אחרת, לשאול את הצוות על הבן-אדם, על האווירה בבית-הספר שלנו היה פשוט לא נורמאלי, לא נורמאלי.

סוניה גל: במקום לשקם את הצוות, נותנים לאחת שהיתה יד ימינה, למנהלת הקודמת, להיות מנהלת.

סוניה גל: סטירת לחי למורים.

סוניה גל: תבדקו את זה בבקשה.

סוניה גל: עוד דבר אחד: אם עושים יום פתוח בשביל שההורים יתרשמו וישלחו את הילדים לבית-הספר ובאותו זמן גם מקצצים בכיתות ונותנים את רשימת התלמידים, מה שכבר כאילו קיים ולא יהיה משהו אחר, זה קצת שונה.

אלכס מילר: תראי, גברתי, אני לא רוצה שאתם תסתבכו, כי אני רואה שזה אתם גולשים כבר יותר מדי.

אפרת קדם: רק רגע.

אפרת קדם: כשאני אומרת עולם כמנהגו נוהג, זה אומר שהחוקים ממשיכים להיות מופרים, חוקי משרד החינוך, ממשיכים להיות מופרים במערכת בית-הספר גלים.

אפרת קדם: בדיוק כמו שהיו לפני שנתיים.

אלכס מילר: סליחה, גברתי, נתתי לך זכות דיבור ודיברת.

אורנה ג'ורנו: אני מבקשת להוסיף.

אורנה ג'ורנו: מפקחת בית-הספר, גב' דברת עיני דיברה על זה שהיו לה כוונות להבריא את היחסים, השאלה הגדולה שלי, איפה הילדים היו כאן?

אורנה ג'ורנו: כי אם כמה חודשים לפני המשפט, מפקחת בית-הספר מתקשרת לאחת הבנות ומודיעה לה, מכיוון שזה בית-ספר מיוחד, אנחנו גם עובדים בחופשה וכולנו עבדנו כל חופש, ביקשה שתודיע לכל הבנות שאנחנו, אסור לנו להגיע לבית-הספר ואסור לנו להגיע לבית-הספר לעבוד.

אורנה ג'ורנו: עד כדי מצב שקיבלנו כל אחת בפקס', שאם אנחנו נגיע לבית-הספר, הם ייראו את זה כהסגת גבול.

אורנה ג'ורנו: אז איפה כאן ההבראה?

אורנה ג'ורנו: והביאו לבית-הספר אנשים שאין להם שום הכשרה.

אורנה ג'ורנו: שהם ישבו עם הילדים.

אורנה ג'ורנו: אז איפה כאן ההבראה של היחסים?

אורנה ג'ורנו: על חשבון הילדים?

אורנה ג'ורנו: מה קורה כאן?

אורנה ג'ורנו: דבר נוסף שאני רוצה להגיד בעניין הזה של הקיצוצים, אם מקצצים, מדוע קיצצו רק במחנכות?

אורנה ג'ורנו: איפה כל המורים המקצועיים?

אורנה ג'ורנו: מדוע הביאו עוד מורה לספורט?

אורנה ג'ורנו: הרי אם קיצצו בתלמידים ובכיתות, איך ייתכן שיש עוד משרה למורה לספורט?

אורנה ג'ורנו: הרי אדרבה, צריך להוריד את השעות של המורה לספורט, אדרבה, צריך להוריד בשעות של המורה למוסיקה, אדרבה, צריך להוריד בשעות של מורה לחקלאות.

אורנה ג'ורנו: כאן, הרחיבו את השעות, לא צמצמו אותן.

אורנה ג'ורנו: לא נראה שקוף?

אורנה ג'ורנו: הדבר לא נראה שקוף?

צביה כהן: אני יכולה להוסיף עוד משהו?

אלכס מילר: להוסיף, אבל לא לחזור על דברים.

צביה כהן: אני עובדת השנה, ממשיכה לעבוד בבית-הספר.

צביה כהן: אל"ף, מספר התלמידים הוא פחות או יותר אותו דבר.

צביה כהן: כמעט ואין שוני.

אילן גילאון: כמה?

צביה כהן: 63, מעל 60.

צביה כהן: ומבחינת הכיתות, השנה זה נכון שמבחינת החוק מותר בין שמונה ל- 12 ילדים עם פיגור קל, אבל אף שנה לא היו כאלה כיתות עמוסות.

צביה כהן: זאת אומרת, כל השנים, עד לשנה הזאת, זה היה בסדר שיהיו שישה או שבעה ילדים בכיתה, זאת אומרת, זה היה תקין.

צביה כהן: השנה הכיתות עמוסות מאוד.

אלכס מילר: מנהלת בית-הספר נמצאת כאן?

אילן גילאון: לא הוזמנה?

אילן גילאון: מי לא הוזמנה?

אילן גילאון: סליחה, היא הנושא של הדבר, מה זאת אומרת לא הוזמנה?

אלכס מילר: אני רק מודיע לפרוטוקול באופן כללי.

אלכס מילר: אני אתמול שוחחתי עם יושב-ראש הכנסת על כל התופעה של אי-הגעה להזמנות של הוועדה.

אלכס מילר: אז מעכשיו והלאה אני כבר מודיע לך, גברתי מנהלת הוועדה, כל מי שהוזמן והוא חלק בלתי נפרד מהדיון והוא לא מגיע, מכתב מיושב-ראש הכנסת והכנסת תטפל בזה בדרכים הראויות.

אילן גילאון: מדובר בעובדי מדינה, רבותיי.

דברת עיני: אני חייבת לומר כאן משהו, אני בדקתי עם מנהלת בית-הספר אתמול והיא אמרה לי שהיא לא קיבלה.

אלכס מילר: אם היא לא קיבלה, לא אשמתה.

אלכס מילר: אם היא היתה מקבלת, היא היתה מגיעה.

אלכס מילר: אנחנו נבדוק.

אלכס מילר: נתתי את ההערה הזאת כהערה כללית, היו לנו פה כמה מקרים שאנשים לא התייצבו.

אלכס מילר: בסדר, זה יטופל.

יהודית גידלי: אם יורשה לי, בבדיקה שערכתי זה עתה, המורות האלה לא היו מגיעות לו לא היה מוזמן בית-הספר.

יהודית גידלי: זאת אומרת, מעניין שהן יודעות והמנהלת לא?

יהודית גידלי: אנחנו לא נותנים הזמנה אישית לכל אדם עם שם.

יהודית גידלי: ההזמנה היא למוסד.

יהודית גידלי: והעובדה מדברת בעד עצמה.

יהודית גידלי: יש פה איזו שהוא חוסר התאמה בעובדות.

יהודית גידלי: תודה.

אלכס מילר: רבותיי, אני רוצה להתקדם, אנחנו גם חייבים לסיים.

אלכס מילר: תראו, מה שקורה זה ככה, ביטחון הפנים, המשטרה, אתה רוצה להוסיף משהו לדיון?

אלכס מילר: אין לך מה להוסיף, OK.

אלכס מילר: אני מבקש כמה דברים.

אלכס מילר: קודם כל, אני פונה למשרד החינוך לעשות בדיקה נוספת ולנסות ולמצוא דרכים במשותף עם עיריית חדרה, כדי לבוא ולפתור את המתיחות שיש בבית-הספר.

אלכס מילר: כי המתיחות קיימת, לא סתם אומרים כך ואי-אפשר להתעלם מזה.

אלכס מילר: זה דבר ראשון.

אלכס מילר: דבר שני, אני מבקש שכמו שאמרת, לאה, שאת מוכנה לבוא ולבדוק כל פנייה של המורות בצורה אישית, אז כך גם אני.

אלכס מילר: אני כבר מסכם, אי-אפשר לדבר בזמן שאני מסכם.

אילן גילאון: אז תן לנו לדבר לפני שאתה מסכם, בסדר?

אילן גילאון: גם רן וגם אני רוצים לומר.

רן ארז: אם אפשר עוד משפט, אדוני היושב-ראש.

רן ארז: אם אי-אפשר אז אי-אפשר.

אלכס מילר: רבותיי, אנחנו בלחץ זמן.

אלכס מילר: אז בקצרה.

אלכס מילר: אילן, אתה רוצה להוסיף?

אלכס מילר: רן?

רן ארז: אני שמעתי, אני לא יודע אם זה נרשם בפרוטוקול, שהמפקחת, גב' עיני אמרה בדבריה שהיתה מודעת למצב הקשה, על האווירה הקשה בבית-הספר ותכננו לתקן את האווירה על-ידי צמצום בתקנים.

רן ארז: אבל לשמחתה הרבה, לא היה צורך ליזום צמצום בתקנים, כי הגיעו פחות תלמידים.

אלכס מילר: לא, רן, לא היה.

רן ארז: זה מה שאני שמעתי.

אילן גילאון: אדוני, החשש שלי לא התפוגג בעקבות הפגישה הזאת.

אילן גילאון: ברור לגמרי מהתגובות שהיו כאן שיש איזה שהיא מערכת שלא נפגשת אחת עם השנייה ואם מחנכת או מורה או מטפלת צריכה לבקש כאן שיירשם לפרוטוקול שהיא מבקשת רשות של המשרד לפני אדוני כדי לומר את דברה, זה אומר דרשני.

אלכס מילר: אבל זו המערכת.

אילן גילאון: ולכן אני רק רוצה להודיע כאן, זאת אומרת, זה לפחות בשמי, אבל אני חושב שגם בשם אדוני, שאנחנו נעקוב אחרי ההתפתחויות כאן, שמא לא יבולע למישהו, כי אני כבר אחרי השיחה הזאת, לגמרי לא מאמין שזה לא יכול לקרות.

אילן גילאון: בהמשך, גם מייד אחרי הישיבה הזאת.

אלכס מילר: חבר הכנסת גילאון, זה מאוד חריג שאנחנו יושבים בכנסת ומעמתים את המורות למול המערכת שלהן.

אלכס מילר: אני חושב שרן, תקן אותי, אולי בחמש-שש שנים האחרונות, אולי פעם או פעמיים ישבנו בצורה כזאת על כל מיני בעיות.

רן ארז: נכון.

רן ארז: נכון.

אלכס מילר: בדרך-כלל זה מול רשויות מקומיות, בדרך-כלל מול החלטות.

אילן גילאון: אדוני, זה לא סכסוך עבודה פה.

אלכס מילר: העניין פה הוא חריג.

אלכס מילר: אני מצהיר כאן שאני גם לא אפתח את הפריצה הזאת לעתיד.

אלכס מילר: הכנסת זה לא המקום לעשות עימות בין העובדים בתוך המערכת אל מול ההנהלה שלהם.

אלכס מילר: העניין פה הוא חריג והוא חריג בהחלט ואני אסביר למה.

אלכס מילר: כי היה פה איזה שהוא הליך של קבלת החלטות בעקבות דברים שקרו ועובדה שהמצב במשך תקופה די ארוכה, לא נפתר על-ידי ההתערבות שיכול להיות שההתערבות צריכה להיות קצת יותר אקטיבית, של משרד החינוך.

אלכס מילר: בעקבות כך, אני פונה למשרד החינוך עם בקשה לעשות בירור נוסף, למצוא כל דרך אפשרית, כמובן שזה לא על חשבון המורות, אבל לפתור את המשבר הזה ואני חושב שבהידברות ובהתחשבות ובהקשבה לבעיות, כן ניתן להתקדם.

אלכס מילר: פתרנו לא מעט בעיות יותר מסובכות מאלו בהרבה.

אלכס מילר: לאה, אני באמת סומך על המילה שלך שהנושא ייבדק ושאת תקבלי ותשמעי.

לאה שקד: אעשה את זה ברצון רב.

לאה שקד: הצעתי את זה.

אילן גילאון: כבוד היושב-ראש, הוועדה תוכל לקבל דיווח?

אלכס מילר: אני גם אודה לך, אם אנחנו נוכל תוך תקופה של חודש, חודשיים, לשמוע ממך האם יש התקדמות ואם באמת יש איזה שהוא פיתרון שמצאתם, צריך להרגיע את הרוחות.

אלכס מילר: זה משפיע על הילדים, זה משפיע על האווירה והאווירה בחדרה לא הכי טובה בזמן האחרון, נכון?

אלכס מילר: אינני מתכוון לחינוך.

אלכס מילר: רבותיי, אני רוצה להודות לכם על העבודה הקשה שאתם עושים, עבודת קודש, עבודה מבורכת.

אלכס מילר: אנחנו מאחלים לכם הצלחה רבה ואני גם רוצה להודות לך, רן, על כך שאתה עם יד על הדופק בנושא ואילן, על כך שהעלית את הנושא הזה על סדר היום.

אלכס מילר: אני מקווה מאוד שאנחנו לא נשב כאן ונדון על מצבים כאלו, שיש אווירה של מתיחות ושליליות בין העובדים לבין ההנהלה שלהם, וגם במקומות אחרים.

אלכס מילר: שיהיה לכולם בהצלחה.

אלכס מילר: הישיבה נעולה.