ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 98, 2010-11-02 11:00

ליה שמטוב: בוקר טוב לכולם, ולצופי ערוץ הכנסת.

ליה שמטוב: היום זה יום מיוחד ואני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה, ישיבה חגיגית ומיוחדת, לכבוד פעילי ומסורבי העלייה.

ליה שמטוב: היום נמצאים כאן גם קבוצה של אסירי ציון, שהם גם מסורבי עלייה ופעילי עלייה, אף שילמו על כך מחיר כבד.

ליה שמטוב: גם נמצאים אתנו כאן נציגים של משפחות יהודי גרוזיה, שכתבו מכתב אל האו"ם וביקשו לעלות למדינת ישראל ואז ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, הקריאה את המכתב הזה במליאת הכנסת.

ליה שמטוב: אנחנו התכנסנו כאן היום כדי להודות לכל מסורבי העלייה ולפעילי העלייה, על פעילותם ועל גבורתם ורוצים היום להגיד להם תודה.

ליה שמטוב: אתם פעלתם מתוך סיכון והבאתם להסרת מסך הברזל והתחלת העלייה של שנות ה- 90.

ליה שמטוב: לאחר מלחמת ששת הימים יותר ויותר יהודים מברית המועצות ביקשו לעלות למדינת ישראל וביקשו מהשלטונות הסובייטיים את האישור לעלות לארץ אבל רובם נענו בשלילה וחברים, אז הסירובניקים, כמו שאנחנו קוראים להם, הם פוטרו מעבודתם, חברים התרחקו מהם וגם לפעמים קרובי המשפחה התרחקו מהם.

ליה שמטוב: לצערי, מדינת ישראל התייחסה באופן שונה לפעילי ומסורבי העלייה ולאסירי ציון, כאשר בעצם ההבדל היחיד ביניהם היה שחלקם נאסרו והאחרים לא.

ליה שמטוב: מסורבי עלייה נלחמו על הזכות לחיות במדינת ישראל, שילמו על כך ביוקר ובהגעתם לישראל, הם ממשיכים במאבק למען זכויותיהם הסוציאליות.

ליה שמטוב: אני העליתי את הנושא הזה בוועדת העלייה והקליטה לראשונה בדצמבר 2009 ולאחר מכן פעם נוספת במרץ 2010 ואז פניתי אל קבינט העלייה, בראשות שר החוץ אביגדור ליברמן ונתיב ומשרד הקליטה יצאו בפרסום נרחב בתקשורת, כדי לקרוא למסורבי העלייה לפנות ללשכת נתיב, כדי לקבוע ההתאמה לזכאות פנסיונית לפי הקריטריונים שנקבעו.

ליה שמטוב: באמצע חודש מאי האחרון, השיבה לי לשכת הקשר של נתיב, כי בעקבות הפרסום פנו 140 סירובניקים והועברו לטיפול למשרד הקליטה.

ליה שמטוב: אני יודעת ששרת הקליטה וגם מנכ"ל הקליטה שכרגע הגיע לישיבה, פועלים בכל המרץ למצוא פיתרון ראוי עם שותפיה נתיב ואגף התקציבים באוצר.

ליה שמטוב: לפני שאנחנו היום נדבר על הנושא, אני אבקש מכל אחד להתייחס בקצרה לנושא, כי יש לנו פחות משעה וחצי, משהו בסביבות שלוש, ארבע דקות כל אחד, בצורה תרבותית ותינתן זכות דיבור לחלופין לחברי הכנסת וגם לנציגי הממשלה וגם למסורבי ופעילי העלייה.

ליה שמטוב: נתחיל מחברי הכנסת.

דניאל בן-סימון: אני דווקא מציע להתחיל עם הציבור שהגיע לכאן.

ליה שמטוב: בסדר.

ליה שמטוב: אז אני מציעה להתחיל קודם כל מאסירי ציון.

ליה שמטוב: נמצא אתנו הרב יוסף מנדלביץ'.

ליה שמטוב: בבקשה.

יוסף מנדלביץ': תודה.

יוסף מנדלביץ': קודם כל, אני אציג את עצמי.

יוסף מנדלביץ': אכן, כפי שאמרה הגברת שמטוב, אני יחד גם פעיל עלייה, מסורב עלייה ואסיר ציון.

יוסף מנדלביץ': התחלתי את הפעילות בשנות ה- 60, יחד עם אליהו ולק וחברים אחרים בריגה, אחרי כשש שנים, הגשתי בקשה לעלייה, בשנות ה- 60, קיבלתי פעמיים סירוב לעלייה וכידוע, ב- 1970, נעצרתי יחד עם החברים בשדה התעופה, בניסיון לפרוץ את ההסגר הלא טבעי בין יהודים בברית-המועצות לעם ישראל בכל העולם כולו.

יוסף מנדלביץ': רציתי לציין שלמעשה אין הבדל משמעותי בין המצב של אסירי ציון לפעילי העלייה.

יוסף מנדלביץ': ההבדל היחידי שיש לי תגית שאני יכול לשים על דש החליפה שלי, שאני אסיר ציון.

יוסף מנדלביץ': מיתר זכויות אני לא נהנה.

יוסף מנדלביץ': במדינת ישראל כמו במדינת ישראל, סבלתם – סבלתם, עכשיו אתם באתם לפה, תהיו כמו כולם.

יוסף מנדלביץ': לכן, נציין את זה, אם אסיר ציון מגיע לפת לחם, אז לכן יש לו איזה שהיא זכות, כמקרה סוציאלי, לקבל השלמה, לא יותר מזה, תבדקו את זה.

יוסף מנדלביץ': אבל כרגע אנחנו פה ואני מברך את הגברת שמטוב, את כל הוועדה, ובמיוחד חבריי פעילי העלייה, מסורבי העלייה, שפעלו והגיעו לתוצאה מסוימת בכך שבאמת מכירים אותם, מכירים אותנו, כאיזה גוף או קבוצת אנשים שמגיע להם התייחסות מיוחדת וטוב עשיתם.

יוסף מנדלביץ': מה שבכל-זאת מעלה סימן שאלה, זה שכל התהליך התחיל עכשיו, לא באשמת הוועדה, אבל בכלל, התופעה קיימת כבר לפחות 40 שנה ורק עכשיו התעוררו לדבר הזה וגם עכשיו, כשאנחנו יודעים, עדיין נמשכת הסחבת, זה כבר שנה וחצי שמטפלים בנושא, מעבירים קריטריונים, הוועדה כבר העבירה את זה למשרד הקליטה ועם כל הכבוד, גם עם הגב' סופה לנדבר ועם כולם אנחנו יודעים שברגע שזה מגיע למשרדי ממשלה, ובמיוחד לבחורים ממשרד האוצר, שם זה שוקע.

יוסף מנדלביץ': לכן אני פונה לחברי הוועדה וגם לחבריי אסירי ציון, לא להרגיש שעשינו משהו, ההפך, להרגיש שהנושא עדיין דורש מאמץ רב בטיפול.

יוסף מנדלביץ': אני מקווה שגב' שמטוב גם משהיא מתחלפת ואני מברך אותה על כל מה שהיא עשתה, תישאר.

דניאל בן-סימון: עוד אין מחליף.

דניאל בן-סימון: מחפשים.

דניאל בן-סימון: אתה רוצה?

יוסף מנדלביץ': מכל מקום, לא להוריד את הנושא מהשולחן, לא להרגיש שמכיוון שזה נמצא במשרד הקליטה, פתרנו את הבעיה.

יוסף מנדלביץ': אני אומר לכולם – הבעיה קיימת בדיוק מה שאני מכיר את זה בנושא אסירי ציון, מעלים, מדברים, וככה זה נמשך שנים.

יוסף מנדלביץ': אז בבקשה, תמשיכו ואני מציע שבאמת תעשו פיקוח צמוד למה שנעשה גם במשרד הקליטה, עם כל הכבוד למשרד ולשר ולמנכ"ל.

יוסף מנדלביץ': תודה רבה.

מרינה סולודקין: ליה, אני חושבת שאנחנו צריכים להזמין את הבן של יורי שטרן לשבת אתנו.

דניאל בן-סימון: רציתי לשאול את הרב מנדלביץ', לא, אני באמת, אני די מופתע לשמוע את הדברים שלך.

דניאל בן-סימון: אתה רוצה לומר שהגעת לארץ, אחרי מאבק ארוך, והתקבלת פה בזרועות פתוחות, אתה זוכר את זה, בשדה התעופה, קבלת פנים בלתי נשכחת, נדמה לי ראש הממשלה הגיע לשדה התעופה או ראשי מדינה.

יוסף מנדלביץ': לא הגיע.

דניאל בן-סימון: לך לא הגיע, אבל נדמה לי לאידה נודל הגיע.

דניאל בן-סימון: אבל אתה רוצה לומר לי שמאז, בעצם, אחרי קבלת הפנים, שום דבר?

יוסף מנדלביץ': שום דבר.

דניאל בן-סימון: הגעתם לפת לחם ולא היה למי לפנות?

יוסף מנדלביץ': ברוך השם, אני אדם צעיר ואני עובד, אבל ברגע שאני יוצא לפנסיה, אני צריך לעבוד במוסד ממשלתי ציבורי, כדי יחשבו לי את ה- 11 שנה שישבתי בכלא.

יוסף מנדלביץ': אבל מכיוון שאני עובד בישיבה, וזה לא משרד ציבורי או משהו, גם זה לא נחשב לי.

דניאל בן-סימון: יש לכם תקצוב מיוחד בישיבות, אנחנו יודעים את זה.

דניאל בן-סימון: מקבלים מהצד.

יוסף מנדלביץ': אני כבר לא אברך, אני סבא של אברכים, אבל גם זה לא מגיע.

ליה שמטוב: הרב מנדלביץ', גם לפי החוק שעבר בכנסת, לא מגיע לך?

יוסף מנדלביץ': החוק שעבר בכנסת אומר שיש מבחן הכנסה.

יוסף מנדלביץ': מבחן הכנסה, אשתי ברוך השם צעירה ממני בהרבה, ומה שהיא מרוויחה, מכסה את זה.

יוסף מנדלביץ': זאת אומרת, לא מקבל שום השלמה לשום דבר.

יוסף מנדלביץ': אלא אם כן, חס ושלום אתגרש או משהו, אז אולי נקבל עוד 1,000 שקל.

יוסף מנדלביץ': אז זה לא כדאי.

דניאל בן-סימון: לא שווה את זה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: חברת הכנסת מריה סולודקין, בבקשה.

מרינה סולודקין: אני רק רוצה להוסיף למה שיוסף אמר, כי קדנציה שנייה, בכנסת יש חוק, אסירי ציון בקדנציה הזו זה חוק שלי ושל רוברט אילטוב, להוסיף כסף עבור כל השנה שאנשים חיו בכלא.

מרינה סולודקין: אני אגיד לכם, אנחנו כאן מסורבי עלייה ואסירי ציון, זה אותו מצב כמו ניצולי שואה, ואלו שפליטי שואה.

מרינה סולודקין: כל עוד אנחנו לא נעשה דבר לאסירי ציון, אני לא חושבת שאנחנו נתקדם גם עם מסורבי עלייה.

יוסף מנדלביץ': אני מציע לראות את זה יחד.

יוסף מנדלביץ': אנחנו יחד.

מרינה סולודקין: תראה, אנחנו אנשים פרגמאטיים כאן, אנחנו מסבירים.

מרינה סולודקין: אבל מה, החוק הזה, אנחנו עם רוברט העלינו לפני חצי שנה, הממשלה לקחה פסק-זמן רב, ולא עונה.

מרינה סולודקין: החוק מאוד צנוע, לכל אסיר ציון, עבור השנים שהוא היה, עבור כל שנה שהוא היה בבית כלא, להוסיף כסף ואנחנו עם רוברט היינו פתוחים לדון בסכום וזה וזה, זה חוק שהגיעה אלי קבוצה של אסירי ציון, לפני כמה שנים, ואני עשיתי חוק.

מרינה סולודקין: לי היו מחשבות מה יהיה בחוק, בגלל שיש לי ניסיון 15 שנה.

מרינה סולודקין: אנחנו אמרנו לאסירי ציון, אז עדיין אין תשובה, עוד כמה שבועות החוק יהיה עוד פעם בבמת הכנסת ואני אבקש להצביע ולי זה לא חשוב אם זה יהיה נגד או זה יהיה בעד.

מרינה סולודקין: בישיבה הקודמת אני אמרתי – כולם אנשים מאוד מכובדים ואנשים לא צעירים ואנשים מאוד מאוד צנועים וזו הבעיה שלנו.

מרינה סולודקין: בגלל שאם אנחנו נעשה, ואני מוכנה אתכם, אני לא הייתי אסירת ציון, לא מסורבת עלייה, אבל אני למדתי שלוש שנים אצל לנה וזאב שחנובסקי עברית, כשלא היו ספרי לימוד.

מרינה סולודקין: אנחנו, המשפחה שלי ידעה מראש שלא ייתנו לנו בכלל, בגלל אבא שלי.

מרינה סולודקין: אז מה שאני אומרת, עוד פעם, לשקול את הנושא שמדינה חייבת חוב מוסרי לכל הקבוצה של אסירי ומסורבי עלייה.

מרינה סולודקין: אבל לפעמים צריך להסביר בשפה שמבינים במדינה את החובה שלנו, שפה שמבינים זה לצערי הרב, זה הפגנות.

מרינה סולודקין: תודה.

ליה שמטוב: תודה רבה.

ליה שמטוב: אני רוצה לתת זכות דיבור לרב אליהו אסאס, אבל לפני, אני רוצה להזכיר לכם שהרב אסאס הוא בשנות ה- 70 ובסוף שנות ה- 60, הוא התחיל ללמד תורה וגם כשהיה צריך להיות כנס תרבותי יהודי גדול, אני חושבת ב- 1976, ואז השלטונות הסובייטיים עצרו את כל המרצים שהיו צריכים אז להרצות, בכל-זאת הרב אליהו אסאס הוא הגיע לכנס הזה, הגיעו אנשים והוא נתן את ההרצאה שלו.

ליה שמטוב: זה נכון?

אליהו אסאס: תיקון קטן.

אליהו אסאס: אני הייתי מסורב גם בבית, ישבתי במעצר בית באותם ארבעה ימים, אבל זה לא חשוב, רציתי להגיע וכתבתי את המאמר, אבל לא חשוב.

אליהו אסאס: חשוב שאנחנו כולנו היינו חבורה אחת, קבוצה אחת, יושבים פה מי שעשה א זה וברוך השם שהצלחנו במידה שאנחנו עשינו ודחפנו את זה גם כן לעם שלנו שם וגם כן לחברים שלנו פה וזה מה שעשינו לגבי התרבות והדת והכל.

אליהו אסאס: ליה, תודה רבה, תודה רבה גם לחברי הוועדה המכהנים כעת והעתידיים, בגלל שאת הזכרת תורה, אז אני חייב עכשיו לומר שחז"ל אמרו את זה בפרקי אבות – אם אין קמח, אין תורה, ואם אין תורה – אין קמח.

אליהו אסאס: אז הירושלמים אומרים הכל מתחיל עם קמח ונגמר עם קמח.

אליהו אסאס: זאת אומרת, ואצלי זה קצת אפילו בושה מה שמרינה סולודקין אמרה נכון – אנחנו מתביישים מכל הנושא של כסף ושל פיצוי ושל תמורה והכל, באמת מתביישים, ועובדה שאנחנו לא דיברנו על זה הרבה הרבה שנים והיינו אולי אפילו טיפשים או לפחות לא חכמים.

אליהו אסאס: כי חכמים אמרו – אם אין קמח, אין תורה.

ליה שמטוב: תמימים.

אליהו אסאס: תמימים, אני מסכים, תמימים.

אליהו אסאס: אבל עכשיו ברוך השם, באמת, אנחנו מדברים על זה ויושבים פה ועוד פעם, תודה לליה ותודה לכל אחד פה.

אליהו אסאס: אני רוצה לומר באותן שתי דקות, שאנחנו לא מדברים פה, ראשית כל, אני רוצה להתחיל בכל-זאת עם שבח.

אליהו אסאס: באמת, התיישבנו פה, אני חושב בכל-זאת, לא לדבר על כסף.

אליהו אסאס: אני מתבייש לדבר על כסף, לא לדבר על כסף.

אליהו אסאס: בגלל שעושים עבודה גדולה מאוד, גם אנחנו שם וגם בוודאי מדינת ישראל וגם השליחים של מדינת ישראל וגם אנחנו, שבעצם היינו שליחים של מדינת ישראל, לא פורמאליים.

אליהו אסאס: כי אף אחד לא חתם איתנו חוזה שם.

אליהו אסאס: לחתום על החוזה, אפילו אם מישהו רצה, זה לפחות עשר שנים בכלא, או יותר אפילו.

אליהו אסאס: אז לא חתמנו חוזים.

אליהו אסאס: אבל באמת היינו שגרירים ושליחים וזה מאוד מאוד חשוב להבין, כי אחרת אנחנו באיזה קבוצה סתם אנשים מסכנים, קרבנות, באמת קרבנות של המשטר הסובייטי.

אליהו אסאס: אבל אנחנו היינו פעילים ולא קרבנות ושליחים ועשינו את התשתית והרשת והכל, על-מנת להקים תנועה שהביאה בסופו של דבר מיליון אנשים לפה.

אליהו אסאס: זה לגבי השבח.

אליהו אסאס: עכשיו אני רוצה לומר כמה נקודות שגם יוסף אמר פה וגם ליה וכולם ידברו על זה, אני חושב, שצריכים איזה שהוא יחס צריך להיות על-מנת שזה יהיה מוסרי וצודק.

אליהו אסאס: יחס בין מה שבן אדם עשה ומה שהוא אחר-כך, איזה מעמד שלו.

אליהו אסאס: קצת יחס לתת.

אליהו אסאס: ולצערנו, בגלל שאנחנו לא עובדים פה ולא עבדנו ואפילו אם עבדנו, כעובדי מדינה, אז אין לנו אחרי גיל מסוים, 65, 67, שום פנסיה בכלל, אלא אם כן מישהו הרוויח בצד והכל, וכל אחד שגר פה, בתוך עמי אנחנו גרים, יודע שזה מאוד מאוד מחפיר בגיל 70, בגיל 80, בגיל 85 או יותר, להסתפק ב- 1,500 – 2,000 שקל, ואם עוד יוסיפו לזה 100 שקל, ואותו בן-אדם, וברור שאני לא מדבר על עצמי, בגלל זה יש לי כוח מוסרי לדבר, לא בגיל הזה, למרות שלא יהיה לי פנסיה, אז אני גם כן לעתיד שלי דואג, אבל נכון להיום, זה לא אני.

אליהו אסאס: זה אותם אנשים כמו ולדימיר סלפק ואני לא רוצה פשוט כל האנשים שיושבים פה, בגילאים 75 – 80 ויותר, שום דבר.

אליהו אסאס: זה לא יכול להיות, הם עשו כל עבודה, על הכתפיים שלהם, וגם ישבו בכלא וגם בלי כסף וגם כנגד, אי-אפשר פשוט לספר, לא בשלוש וגם לא ב- 30 דקות, את כל הדקויות של חיים שלנו כמסורבי עלייה.

אליהו אסאס: היינו סוג ד' ו- ה' ו- ו' ו- ז' ו- ח' של חברה.

אליהו אסאס: וגם ילדים בבית-הספר, וגם חוג משפחה, כולם סבלו, סוף פסוק, 1,500 – 2,000 שקל, כמו כל אחד שהגיע היום, יגיע כעולה חדש.

אליהו אסאס: אני חושב שזה לא הוגן, לא צודק.

אליהו אסאס: זה לא לשם הטוב של מדינת ישראל ואני חושב שיתחשבו בשעון הביולוגי, כמו עם קבוצות אחרות, זה יש עניין של שעון ביולוגי ואני אומר את זה עוד פעם, אני עכשיו לא בקבוצה הזאת, אבל זה שעון ביולוגי וכל יום שעובר, הוא לא חוזר, כידוע.

אליהו אסאס: אז הבקשה שלנו ואני לא אומר יותר מבקשה, זה הסדר הגיוני, כמו שעכשיו דיברתם אתם, גם ליה וגם מרינה, דיברתם על אחוזים, על כל שנה, וצריכים להסביר, ובזאת אני אסיים, צריכים להסביר למה אנחנו מדברים על כל שנה?

אליהו אסאס: זה שנה שם שלא באשמתנו, אנחנו לא היינו פה, זאת אומרת, לא יכולנו לצבור את הפנסיה, זה לא אשמתנו.

אליהו אסאס: זה לא בגלל היינו עצלים ולא עלינו לארץ, אלא להפך, רצינו לעלות, רצינו לעזור לאחרים לעלות, עשינו את כל זה ועכשיו תמורה לזאת זה כל שנה, כמו כל שליח, כמו כל שגריר, כל שנה, סתם אני אומר, 3% של שנה, של פנסיה ממוצעת, של עובד מדינה, על כל שנה שבן-אדם היה שם ולא באשמתו לא יכול לצבור פה.

אליהו אסאס: אני חושב שזה הוגן, צודק, וזה רק לשבח ולתפארת מדינת ישראל.

אליהו אסאס: תודה רבה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: בבקשה, חבר הכנסת בן ארי.

מיכאל בן-ארי: קודם כל, אני מרוגש להיות פה נוכח בין הקבוצה, קשה לי להגדיר את זה במילים, אני אולי מצד של סיפור אישי אני אתחבר לדברים של הרב אסאס שאני חושב שאמר את הדברים בצניעות, אמר את זה במיעוט.

מיכאל בן-ארי: בדיוק פגשתי עכשיו את מכובדי, יוסף ביגון, שאתמול שלח אלי רישומים שמישהי עשתה על-פי התיאורים שהוא ישב נדמה לי במרתפים שם במוסקבה, באחד מהם שהוא מצייר חזק ואמץ ומגן דוד ולמטה את השם שלו ולימים יושב שם מי שהוא היום יושב-ראש הסוכנות, נתן שרנסקי, ובשעות מאוד קשות של הרגשה של, מבחינתו, העולם נסגר עליו והוא רואה את זה ומתחזק, ביקשתי ממנו רשות, אמרתי לו – אני הולך, אני מכין את הילד שלי לבר-מצווה, ואנחנו מכינים ביחד חוברת שאני קורא לה ערגונות לארץ ישראל.

מיכאל בן-ארי: ערגונות מלשון ערגה.

מיכאל בן-ארי: עם הילד שלי, אני אומר לעצמי, אני מכין אותו לבר-מצווה.

מיכאל בן-ארי: אם רק הוא יסתכל על מה הוא יקבל בעתיד, על דברים חומריים, בלי שיהיה לו את השורשים שלו, מנין הוא בא, עם דור או עם שאין לו עבר, אין לו עתיד.

מיכאל בן-ארי: הקבוצה הזאת שנמצאת כאן, זה הפנתיאון של עם ישראל.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה שכולנו נדע, לאה, וידידי חבר הכנסת בן סימון וחברתי, חברת הכנסת מרינה סולודקין ואחרים.

מיכאל בן-ארי: המעשה שעשו האנשים האלה, הנבחרים שבסיירות שלנו, אני מסופק אם היו עושים.

מיכאל בן-ארי: לעמוד בפני הדוב הרוסי, מה שנקרא.

מיכאל בן-ארי: בימים שכל העולם רעד מפחד ממנו, המלחמה הקרה, ולהכריז מלחמה נגד זה, איזה מלחמה זה, סתם מלחמה אישית?

מיכאל בן-ארי: זה היתה מלחמה על קיומו של העם היהודי שהיה נתון לא למשיסה, אלא למחיקה.

מיכאל בן-ארי: עם ישראל שהיה, העם היהודי בברית-המועצות, במשך 70 שנה של תעשייה של מחיקת כל זהות יהודית והם עמדו על זכותם ללמוד עברית וללמד עברית ובגלל זה, שני דברים – הם הרימו ראש ויצרו סביבם את התקווה שיום אחד הם יקיימו את הערגה הזאת של העלייה לארץ ישראל, של שלח את עמי.

מיכאל בן-ארי: אבל מצד שני, הם חיילים שנפצעו בקרב.

מיכאל בן-ארי: ברוך השם לא נפלו, הם כולם עומדים פה לפנינו זקופים וגאים ואני מתבייש יותר ממך, הרב אסאס על מה שאתה אמרת.

מיכאל בן-ארי: אני מתבייש שצריך בכלל לבקש לאנשים האלה שהקריבו, לא עבורם באופן אישי, הם סמל, הם הפנתיאון של כל העם.

מיכאל בן-ארי: כל עם היה מתגאה באנשים האלו, היו הולכים עם מדליות, אני לא מדבר על פנסיה.

מיכאל בן-ארי: ואצלנו, אנחנו מדברים על הדבר המינימאלי, מינימאלי ביותר.

מיכאל בן-ארי: מדינת ישראל היא מדינת העם היהודי, היא לא מדינה רק של ישראל, היא מדינת העם היהודי.

מיכאל בן-ארי: כשלהם היה צרה, רציתי לדבר פה על הפעילות של הרב בברית-המועצות אולי זה בהזדמנות אחרת.

מיכאל בן-ארי: אבל אני זוכר כילד קטן את הכנת השלטים של שלח את עמי, הרגשנו את הלב הפועם ביחד אתם.

מיכאל בן-ארי: אבל לחשוב שהם באים לפה, בשנים היקרות האלה שהם הקריבו, הם כביכול מתייחסים אליהם כאן באדישות, בחוסר הבנה להפסד העצום שלהם ולזקנה לא בכבוד?

מיכאל בן-ארי: לדבר המינימאלי?

מיכאל בן-ארי: לא מדבר על הכבוד הלאומי שצריך להיות להם, אני מדבר על הכבוד הבסיסי, שזה דבר שאני חושב שהוא מביש.

מיכאל בן-ארי: מביש אותנו, לא אותם.

מיכאל בן-ארי: והוא החמצה שלנו כעם, לא שלהם.

מיכאל בן-ארי: ולכן, אני חושב שחקיקה נכונה בעניין הזה, לא מדובר פה בסכומי עתק, לא מדובר פה בסכומי עתק, מדובר בקבוצה מכובדת מאוד אבל שאפשר לעמוד בה, אפשר לעשות, הנה, יש לנו פה חבר הקואליציה, ועוד חברת קואליציה, חבר הכנסת דניאל בן סימון.

ליה שמטוב: ואנחנו באופוזיציה.

מיכאל בן-ארי: אנחנו באופוזיציה, אנחנו ניתן את כל התמיכה כדי להעביר את החקיקה הנדרשת, המתבקשת הזאת, כדי לחנך את הדורות הבאים שלנו, שגיבורים כאלה שבזכותם העם היהודי לא נמחק, שהרימו ראש נגד מי שרצה למחוק את העם היהודי, זה שום דבר לא פחות מזה.

מיכאל בן-ארי: ואנחנו צריכים לעבור מדיבורים למעשים.

ליה שמטוב: תודה רבה.

ליה שמטוב: יושב פה עוד אדם צנוע ביותר, וזה אהרון גורביץ', אחד מפעילי העלייה ואפשר להגיד שבזכותו ובזכות החברים שלו, היום אנחנו ארגנו את הכנס הזה ואני יודעת שכשהיית יותר צעיר, אז ארגנת והשתתפת בהצגות פורים שפיל וכו', אז בבקשה.

אהרון גורביץ': אני הגעתי ב- 88, במקום להגיע בגיל 35, הגעתי בגיל 50.

אהרון גורביץ': בגיל 70, כבר התחלנו להתעורר, התחלנו איכשהו דיבורים על העתיד שלנו, שהגענו לגיל והתחלנו להבין שאנחנו לא בטוחים בשום דבר, צריכים לדאוג לפרנסתנו כל יום, עד סוף ימינו.

אהרון גורביץ': בדיוק לפני שנתיים, אני לקחתי על עצמי את העבודה השחורה, נגיד ככה.

אהרון גורביץ': היה הרעיון, רעיון מבריק של אליהו אסאס, וכתבנו מכתב לפני שנתיים, בדיוק לפני שנתיים, בנובמבר 2008.

אהרון גורביץ': מכתב לכב' נשיא המדינה, אחר-כך זה התגלגל ממשרד אחד למשרד שני ומחבר כנסת אחד, זה התגלגל והתגלגל והתגלגל, עד שזה הגיע לכנסת לליה שמטוב, אז התחיל לקבל איזה שהיא תאוצה.

אהרון גורביץ': אבל אני רוצה להגיד שזה כל-כך מתיש אותי, שפשוט הבנתי שצריכים להיות בריא וצעיר ועם פה מלא שיניים ולא סתם שיניים, שיניים חדות מאוד.

אהרון גורביץ': אני לא אגיד הרבה דברים שאמרנו על פעילות שלנו וכל זה היה מספיק.

אהרון גורביץ': שם עמדנו, ידענו שאנחנו עומדים מול האויב שלנו, פה כולם מעריכים אותך, כולם מזהים אותך, כולם מוכנים לעזור ואין שום דבר, שום דבר שנתיים, שום דבר משמעותי, זה פשוט.

אהרון גורביץ': אני אישית לא יודע, לא יודע.

אהרון גורביץ': בקושי אפשר להגיד הגעתי לפה, שזה מתיש מאוד, ועד הסוף.

אהרון גורביץ': אין כוח.

אהרון גורביץ': לצערי, אני התחלתי בגיל 70.

אהרון גורביץ': רצינו מאוד שתגיע לוועדה משפחת סלפק, לא יכולים בגלל הבריאות, בגלל הבריאות שלהם.

אהרון גורביץ': ועוד ועוד משפחות.

אהרון גורביץ': יש פה ולדימיר פרסטין, אין מילים כמה סחב על עצמו את הבן-אדם הזה.

אהרון גורביץ': אצלי אישית, אני חושב שאין ממסורבי העלייה, מכל הערים, בן-אדם שלא יודע את השם של ולדימיר פרסטין.

אהרון גורביץ': אתמול לאימא שלו היה יום הולדת, ליה פליקסון פרסטין, היה 97.

אהרון גורביץ': וכל השנים שאנחנו מדברים, יש לה דאגה אחת ויחידה – ולודיה פרסטין, בגיל מעל 75, אם אפשר להגיד, 76 עוד מעט, הוא חייב לדאוג לפרנסה, זה, לא יודע, אי-אפשר להבין, אי-אפשר להבין, אי-אפשר להאמין שככה זה.

אהרון גורביץ': זה מה שרציתי להגיד.

אהרון גורביץ': ועוד פעם, תודה ללאה שמטוב ולמשרד הקליטה והרווחה, משרד הקליטה שמנסים לעזור.

אהרון גורביץ': משרד הקליטה.

ליה שמטוב: תודה רבה, אהרון גורביץ'.

ליה שמטוב: בכל-זאת, אני מבינה אתכם ואנחנו כולם יודעים את הבעיות שלכם, אבל היום אנחנו החלטנו לעשות ישיבה חגיגית ורצינו שתספרו קצת מה אתם עשיתם שם ואתה כבר דיברת על זאב פרסטין, אבל אתה לא הזכרת את סבא שלו, את פליקס שפירא, שהוא היה הראשון בין אלו שחיבר בשנות ה- 60 את המילון רוסי עברי.

ליה שמטוב: ושזה היה בכל בית יהודי ואצלי זה עד היום אצלי בבית, המילון הזה, שכשכבר השלטונות לא נתנו לחלק את המילון הזה, אז שלחו ועשו את זה בחוץ לארץ ומחוץ לארץ הביאו את זה.

מרינה סולודקין: בעלי גנב את המילון הזה מספרייה ציבורית.

מרינה סולודקין: אנחנו מתנצלים, אבל לא היתה ברירה.

ליה שמטוב: זאב פרסטין, אתה רוצה להגיד כמה מילים?

ליה שמטוב: בבקשה.

זאב פרסטין: היו לי דברים בחיים שהקלו עלי בכל.

זאב פרסטין: קודם כל, 13 שנה אני הייתי באותו חדר, חדר אחד, עם סבא שלי, שכתב מילון.

זאב פרסטין: בגלל זה, ב- 74, כשנולד הבן שלי, החלטתי סופית לעלות ארצה.

זאב פרסטין: אני עכשיו בן 76, יש לי יתרון שני שלי, שאני עד עכשיו יכול לעבוד.

זאב פרסטין: קודם הייתי מהנדס אלקטרוניקה, עכשיו אני עובד בעיסוי, אני מזמין חברי כנסת נכבדים, לקבל ניסיון, בגלל שאנחנו ארגנו במוסקבה קבוצה שלמדה מאיש מסין, ממש סיני, ובעיניים מלוכסנות.

זאב פרסטין: ארגנו את זה בגלל שחשבנו שהכל שיש טוב ברוסיה, צריך להביא לישראל.

זאב פרסטין: אבל ככה קרה שרק אני ממשיך ועובד, כבר 40 שנה, עובד במסאז'.

זאב פרסטין: אז בבקשה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: נעמי בן עמי, ראש נתיב, שעזרה לנו מאוד ותמכה בכנס הזה, בבקשה.

נעמי בן עמי: יושבת ראש ועדת עלייה, הקליטה והתפוצות, חברת הכנסת הגב' ליה שמטוב, חברי כנסת מכובדים, מסורבי עלייה יקרים, פעילי עלייה, מרחבי העולם.

נעמי בן עמי: קודם כל, ברכות על הארגון של היום הזה של הישיבה הזאת ושל ההמשך.

נעמי בן עמי: אני מתרגשת ולכן אני הרשיתי לעצמי לרשום כמה מילים ולהקריא אותן.

נעמי בן עמי: אנחנו התכנסנו כאן בירושלים, במעמד חגיגי זה, רשמי, להוקיר ולהביע את הערכתנו הרבה לפעילי העלייה, למסורבי העלייה ולפעילי העלייה.

נעמי בן עמי: אתם מסורבי עלייה, לחמתם על זכותכם לחיות חיים חופשיים וריבוניים במדינת ישראל.

נעמי בן עמי: אתם האמיצים, הנפתם בסתר את דגל הציונות, תוך סיכון חייכם וחיי בני משפחותיכם.

נעמי בן עמי: אתם הייתם המנהיגים והמובילים.

נעמי בן עמי: אנחנו גאים בכם, יודעים היטב שהמלחמה שלכם היתה לא קלה ולעתים נראתה כבלתי אפשרית.

נעמי בן עמי: עקשנותכם והאמונה בצדקת הדרך, הובילה אתכם ואת רבבות אחיכם הביתה למדינת ישראל.

נעמי בן עמי: חייכם האישיים והמקצועיים נפגעו וגם בני משפחותיכם הפכו לקרבנות.

נעמי בן עמי: המחיר היה לא קל, אבל תוצאות ההצלחה הן רבות.

נעמי בן עמי: אתם זכיתם לחיות בביתנו הלאומי כאן, במדינת ישראל.

נעמי בן עמי: ברצוני להוסיף להודות ולהביע הערכה ללא גבול לאותם הפעילים אשר סיכנו חייהם בהבאת דבר ישראל אל מעבר למסך הברזל.

נעמי בן עמי: אותם הפעילים היו הקשר המוחשי שבין מדינת ישראל לבין אחינו, ילידי ברית המועצות שנכלאו וסביבם חומות הברזל.

נעמי בן עמי: אתם פעלתם באומץ לב, בגבורה רבה, הגעתם לבתים, למשפחות, לאנשים, הבאתם להם דרישת שלום חמה מציון, הענקתם להם את התחושה שהם לא לבד.

נעמי בן עמי: העם היהודי, ללא יוצא מן הכלל, עומד לצידם ומייחל ליום שהם ייזכו לחירות.

נעמי בן עמי: מדינת ישראל נושאת באחריות לגורל אחינו שבתפוצות.

נעמי בן עמי: כחלק מהמאמצים של מדינת ישראל להירתם למען מסורבי העלייה, פעל ארגון נתיב בקרב היהודים וסייע לעלייתם תוך חיזוק זיקתם לציונות וחיזוק אמונתם כי יצליחו להשתחרר מכבלי המשטר הקומוניסטי.

נעמי בן עמי: לאחר פרוץ השערים מיליון העולים שהגיעו למדינתנו חיזקו את הכלכלה, הביטחון, את תחומי המדע, התרבות והספורט הפכו לאינטגראלי ובלתי נפרד מההוויה הישראלית.

נעמי בן עמי: בזכות המאבק הפכה ישראל למדינה חזקה יותר, בטוחה יותר ומלוכדת יותר.

נעמי בן עמי: לסיום דבריי אני רוצה להודות לכם באופן אישי על הנחישות וההתמדה, על הכוחות והמאמצים שהשקעתם.

נעמי בן עמי: אני רוצה להוסיף, אנחנו, כארגון נתיב, כפי ששמעתם ואני מניחה חלקכם גם יודע, עושים את כל המאמצים כדי להביא להצלחה את אותו המאבק שאני חושבת שאנחנו עושים אותו ביחד.

נעמי בן עמי: אנחנו יחד עם המאמצים של כולם, גם חברי הכנסת, משרד הקליטה, כולל גם משרד האוצר, אגף התקציבים, אנחנו נעשה כולנו את כל המאמצים כדי לקדם את העניין, להביא את זה להחלטת ממשלה ולסיים את הפרשה הזאת.

נעמי בן עמי: אני חושבת שאנחנו כולנו כמובן מבינים את הביקורת.

נעמי בן עמי: אני מרשה לעצמי לדבר גם בשם מנכ"ל משרד הקליטה, אבל הוא כבר גם יגיב בעצמו.

נעמי בן עמי: אנחנו מבינים כולנו את הביקורת, אנחנו מודעים לכך שזה לוקח יותר זמן ממה שאנחנו היינו רוצים ובוודאי אתם הייתם רוצים שזה ייקח, אבל אנחנו לא מפסיקים במאמץ.

נעמי בן עמי: אז אני מאוד מקווה שתוך זמן יחסית מועט, אנחנו נצליח לסיים את המאבק הזה.

נעמי בן עמי: תודה רבה.

ליה שמטוב: תודה רבה.

ליה שמטוב: נמצא כאן אתנו הראל אליהו, נציג מ- 18 משפחות יהודיות מגרוזיה.

ליה שמטוב: אתה היית גם מסורב?

הראל אליהו: אני הייתי סטודנט שהפסיקו את לימודיי באמצע הלימודים.

הראל אליהו: חייתי את החוויה הזאת, של להיות מסורב, לחיות על המזוודות שלוש שנים, אחרי שהובטחו לנו שאנחנו יוצאים והיתה סגירה מוחלטת של שערי ברית-המועצות.

הראל אליהו: אז באותם הימים, אבא ז"ל, שהוא היה ראש ומארגני אותם 18 המשפחות, שראינו שהעסק לא זז, היה צריך לעשות מעשה והמעשה שנעשה זה מעשה גבורה אדיר שאיך להוציא מכתב של אותם 18 ח"י משפחות, שהם יהיו הדגל הראשון ומברית המועצות אי-אפשר להוציא מכתב או משהו, איך יוצא מכתב כזה שזעזע את כל אמות הסיפים של ברית המועצות ועשה את הסדק הראשון למעשה במסך הברזל, שזה היה מכתב קבוצתי שלקחו את אבא אחרי המכתב, תחקרו אותו מה ולהכחיש את המכתב.

הראל אליהו: אבל מעשה הגבורה הזה נעשה הודות לאמונה הגדולה ביהדות שהיתה.

הראל אליהו: למעשה, כרגע נמצא פה אחי, שהוא היה בין החותמים במכתב הזה, משה, ולאחר הפרסום של המכתב, שהתפרסם גם באומות המאוחדות, התקבל כמסמך רשמי על מצב יהדות ברית המועצות.

הראל אליהו: אחד העיתונאים באחד הראיונות ברדיו שאל אותי, אמרו לי – אתה הגעת לכאן כסטודנט וכלום, שבועיים-שלושה אחרי שעלינו לארץ אבא נפטר ממחלה קשה.

הראל אליהו: שאלו אותי – מה קיבלת מזה, עזרה קיבלתם, לצורך זה?

הראל אליהו: הייתם מאבק אדיר.

הראל אליהו: אמרתי – קיבלנו הכל מה שרצינו.

הראל אליהו: התפלא – מה זה?

הראל אליהו: מה?

הראל אליהו: מה קיבלת?

הראל אליהו: אמרתי לו – המכתב של ה- 18 מסתיים, שכן אין אנו דורשים הרבה, רק שיניחו לנו לצאת אל ארץ אבותינו ואת זה קיבלנו.

הראל אליהו: ברוך השם, זכינו להיות בארץ אבותינו, לבנות ולהיבנות בה.

הראל אליהו: את הזכות של האבא, נכון, יצחק רבין בשנת 75 עשה פתיחת כיכר בירושלים עיר הקודש, שעל שם שבתאי אלשווילי, זה כמובן הוקרה גדולה, ובנוסף לכך, היתה לנו הבטחה על-ידי חבר הכנסת זבולון המר, שהמכתב הזה יילמד בבתי-ספר וייכנס לספרי הלימוד.

הראל אליהו: באחת מוועדות החינוך שהיינו, ואני שמעתי את הבדיחה הזאת שאם רוצים לקבור נושא כלשהו, מעבירים לוועדות הכנסת, משם עד שיוצא משהו, אז זה תלוי בזה ו-ויכוחים, וזה משם לא יצא.

הראל אליהו: אז כבר הרבה זמן.

הראל אליהו: אני מקווה שההבטחות שניתנו ואת הדבר הקטן, והדבר הגדול שיילמדו לפחות כמה שורות בבתי-הספר, את זה הייתי מאוד מבקש, שאפשר יהיה, חברי הכנסת, יושבת-הראש ליה שמטוב, אם תוכלו לקדם את העניין, זה נושא מאוד מאוד חשוב שיילמד, היסטוריית הגבורה של מאבק יהודי גרוזיה, במסגרת של ברית המועצות.

הראל אליהו: כמובן, המכתב הזה היה גולת הכותרת, אבל המאבק שהתחיל הרבה לפני כן והמשיך כמובן וכל זה, זה לא נגמר עדיין.

ליה שמטוב: תודה רבה.

ליה שמטוב: נמצא אתנו כאן אני חושבת הכי צעיר מאיתנו, זה רלף גולדמן, שהוא היום בן 96.

רלף גולדמן: הישיבה היום, התכנסנו כדי להצדיע למסורבי העלייה.

רלף גולדמן: ואני מצטרף בכל ליבי להצעה הזו, בשמי ובשם הג'וינט, ארגון הג'וינט העולמי.

רלף גולדמן: אני רוצה לגעת פה בשלושה נושאים של ההיסטוריה.

רלף גולדמן: בכל עלייה או הגירה, יש נשירה.

רלף גולדמן: כאשר אני הגעתי לתפקיד מנכ"ל הג'וינט העולמי, הנשירה לדאבוננו עמדה להגיע ל- 50% וזה סיכן את העלייה מברית-המועצות.

רלף גולדמן: היו אי-הבנות בגלל הסיסמה של חופש הבחירה.

רלף גולדמן: אני לא אכנס פה לשמות.

רלף גולדמן: גם בארץ ובחוץ לארץ, מכיוון שיהודי התפוצות תמכו פוליטית ביציאת יהודי ברית המועצות, ביקשתי מראש הממשלה אז, יצחק רבין ז"ל, שיקים ועדה שתדון בנושא.

רלף גולדמן: אחת המסקנות שלנו היתה שאם אנשים נושרים ומבקשים הזמנות או ויזות כמו שזה נקרא, שנתיב לא תשלח להם הזמנות ביד.

רלף גולדמן: הבאתי את בני המנוח מהארץ לווינה, על חשבוני, ונסענו יחד ברכבת הסגורה מווינה לרומא, עם הנושרים.

רלף גולדמן: העובד שלנו, עקיבא כהנא ז"ל, ידע רוסית וקיבל רשימה של 87 מהנושרים שקיבלו ויזווים, ורשימה שישלחו להם הזמנות מהארץ.

רלף גולדמן: בטוחים היינו שאלה גם כן ינשרו.

רלף גולדמן: את המסר הזה העברתי דרך בני לראשי נתיב.

רלף גולדמן: תגובת נתיב היתה שזה יהיה בלתי מוסרי לא לשלוח ויזווים.

רלף גולדמן: אם כן, הגופים בארצות השונות ישלחו את הבקשות להזמנות או ויזווים באותו זמן ממשלת ארצות-הברית היתה מקבלת כל שנה 705 אנשים, בקשר לאיחוד משפחות.

רלף גולדמן: אני משאיר את הנושא להיסטוריונים, אבל אני רוצה שהעם בישראל ידע שהג'וינט ביקש מהסוכנות היהודית פתק, אישור, שאנחנו כגוף הומניטארי חייבים לטפל בנושאים של יוצאי ברית המועצות.

רלף גולדמן: הבירוקרטיה ברומא, וזו היתה בירוקרטיה של ממשלת ארצות-הברית, לקחה שבעה חודשים לפני שאישרה את בואם לארצות הברית.

רלף גולדמן: להורים לא היתה עבודה, התעסקו בשוק הפשפשים, אבל דאגתנו היתה לחינוך הילדים.

רלף גולדמן: פניתי לידידי, חיים ציפורי ז"ל, שעסק אז בהקמת המתנ"סים בישראל, שהוא וצוותו, רבים מאלה שהיו בצוות שלו אחר-כך עברו לעבוד גם בברית המועצות, יהיו אחראיים על החינוך הבלתי פורמאלי במשך התקופה של הילדים ברומא.

רלף גולדמן: אסור להשאיר את הילדים בלי חינוך שבעה חודשים.

רלף גולדמן: הוא בחוכמתו, קיבל אישור משר החינוך, זלמן הרן, ראש הסוכנות גילשן.

רלף גולדמן: אני מקווה שבאחד הימים ההיסטוריונים ידאגו לכתוב את ההיסטוריה האמיתית של אותה תקופה.

רלף גולדמן: הג'וינט היה שולח חבילות למסורבים ואני יודע שכמה מכם קיבלו אותן.

רלף גולדמן: היתה להם רשימה מנתיב של 10,000 שמות.

רלף גולדמן: שילמנו את המכס ואת הביול במשלוח, ומה שנכנס למשלוח של החבילות.

רלף גולדמן: הסובייטים היו קפדנים שלא יעברו את החוק הבינלאומי של ה- IPO, של הארגון הבינלאומי לדואר.

רלף גולדמן: ראשי הממשל הסובייטי, אני לא צריך לספר לכם, היו מעוניינים בחבילות בשביל הקומיסרים שלהם.

רלף גולדמן: הנריק סמית' כתב בספרו The Russians, על השוק האפור, מה שהם קראו שוק אפור של מכירת הסחורה של אותם הימים.

רלף גולדמן: הסובייטים לא היו מוכנים לתת את החבילה לגב' ברלוסקי, כשבעלה כבר היה במאסר והם שלחו את החבילה חזרה מאיפה שהיא נשלחה.

רלף גולדמן: נקודה סופית, בעלייה הגדולה של מיליון יוצאי ברית המועצות בתקופתו של גורבצ'וב, הנושא של הוויזווים, של ההזמנות, עוד היה קיים.

רלף גולדמן: אנחנו נתנו בהשאלה לנתיב מחשב שאז עלה מיליון דולר, אבל אחרי כמה שנים אתם יודעים מה שקורה למכשירים האלה?

רלף גולדמן: הם שווים דולר.

רלף גולדמן: אבל בכל אופן, לפי העדות של דוד ברטוב, שחולה היום ולא יכול להיות פה, שדוד ברטוב שהיה ראש הלשכה בתקופה ההיא, נדמה לי, והוא אמר שבלי המחשב הזה, לא הייתם יכולים להוציא את הוויזווים, בשביל היהודים שהיו צריכים לקבל ויזווים, הזמנות, כדי להגיע ארצה.

רלף גולדמן: אני מודה לכם על ההזדמנות לחלוק אתכם כמה אנקדוטות הקשורות לג'וינט ביום חגיגי זה, ותבורכו כולכם, אתם שאנחנו חוגגים אתכם היום.

רלף גולדמן: תודה רבה.

ליה שמטוב: חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

אברהם מיכאלי: תודה, גברתי היושבת-ראש ואני באמת משבח אותך על יוזמה ברוכה שלך ושל הוועדה, לקיים יום עיון מיוחד או יום דיונים מיוחד בכנסת להוקרה למסורבי עלייה מברית המועצות במיוחד.

אברהם מיכאלי: אני במסורבי העלייה יכול להיות גם לכלול בכל מיני קבוצות בעולם, אבל לצערנו, הסירוב המוחלט שהיה בברית-המועצות זה לא היה קיים באף מקום בעולם ויהודי ברית-המועצות חיו במשטר שלא יכלו לבטא את עמדתם לבוא לישראל בצורה חופשית כי הסכנה שציפתה להם זה לא היה שלילת חופש סתם אלא הרבה מעבר לזה ומי שזוכר את ההיסטוריה של סטלין, הרי יהודים ניסו לעלות מרוסיה או מברית המועצות דאז כמה וכמה פעמים וההיסטוריה מוכיחה בצורה מאוד מאוד אכזרית, מה האנשים האלה שביקשו בזמנו, בתקופות השונות, לעלות לישראל או לצאת לישראל, לאיפה הם נשלחו ומה היה גורלם המר.

אברהם מיכאלי: לכן, באמת חזון הנביאים וחזונו של יחזקאל הנביא לגבי העצמות היבשות, החזון הזה באמת התחיל להתקיים בסוף שנות ה- 60, והתחילו סוף סוף באמת יהודים להעיז בצורה גלויה לבוא ולבקש באותו משטר אכזרי עדיין, עדיין לא היה משטר יותר טוב ממה שהיה אולי בתקופת סטלין אבל העיזו לבוא ולבקש לצאת לישראל ואנחנו כולנו יודעים, כמעט כל מי שביקש לצאת לישראל הוא סורב.

אברהם מיכאלי: בודדים מאוד מאוד הצליחו לצאת בדרך לא דרך ואנחנו שוב, לפי עובדות, יכולים להעיד על קבוצות של אנשים בודדים שהתחילו ליזום הן מאוזבקיסטן שיצאו אנשים, דרך פולין, בדרך לא לגאלית וברחו משם והגיעו לישראל, אבל זאת לא היתה עלייה מוצהרת ואני יכול שוב, בהיכרות אישית, בשנת 67, לפני המכתב המפורסם של 18 משפחות, יצאו שלוש משפחות מגרוזיה לישראל, שלושה רבנים מיכלאשווילי שהם העיזו באמת גם כן לעשות מעשה שהוא היה בזמנו באמת גבורה וקיבלו אישור, אני לא יודע באיזו דרך של נס והם הראשונים שהגיעו מגרוזיה בעלייה החדשה הזאת, בשנת 67, שלוש משפחות של רבנים, הרב משה מיכלאשווילי, הרב יעקב מיכלאשווילי והרב בן ציון מיכלאשווילי והם התחילו כבר לשלוח ויזות לאותן קבוצות חדשות שהתחילו להעיז כבר גם לבוא לשלטונות ולבקש באופן גלוי, לצאת לישראל.

אברהם מיכאלי: ולכן, אני באמת חייב להתמקד במה שמר אלי הראל פה התחיל להגיד על מכתב של 18 משפחות.

אברהם מיכאלי: מכתב 18 המשפחות זאת באמת היתה העזה כל-כך חשובה וגם מסוכנת, שהיהודים האלה, עד שכתבו את המכתב הזה, הרי היה פחד לכתוב את המכתב הזה וחיפשו גם לכתוב מכתב עם תוכן מאוד מאוד מיוחד, שבאמת מי שקורא אותו עד עכשיו זה מרגש מאוד ורואים שם את האמונה שעם ישראל בזכות מה הוא שרד.

אברהם מיכאלי: רבותיי, המשפחות האלה לא חיו במצב כלכלי קשה.

אברהם מיכאלי: הם כותבים את זה במכתב.

אברהם מיכאלי: הם לא היו במצוקה שיכלו להגיד – אנחנו בורחים משם בגלל שלא טוב לנו בגרוזיה או בברית-המועצות לשעבר אז, אלא הם כתבו את הנימוקים האמיתיים שעם ישראל חלם כל הזמן שאמרו ותחזינה עינינו לשובך לציון ברחמים, זה מה שהיהודים האלה כתבו שם והם כותבים – אנו 18 משפחות דתיות מגרוזיה, שמבקשות מכם לעזור לנו לצאת לישראל.

אברהם מיכאלי: המכתב שנשלח בזמנו למר תקוע, שגרירנו באו"ם, בשנת 69.

אברהם מיכאלי: והמכתב הזה, אני מצטט רק מספר משפטים משם, הם אומרים – אנחנו בני 18 משפחות יהודיות דתיות מגרוזיה, סבורים כי עלינו להסביר מדוע אנו רוצים לצאת לישראל.

אברהם מיכאלי: הכל יודעים כיצד המדיניות הלאומית בברית המועצות מתגשמת הלכה למעשה בצדק וביושר, בהתאם ליסודות התיאורטיים שהונחו עוד על-ידי מייסד המדינה לנין.

אברהם מיכאלי: ואז הם מתארים שהמצב הכלכלי הקשה, לא זה הסיבה שהם נאלצים, אלא הם אומרים – תפילותינו קשורות לישראל.

אברהם מיכאלי: כמו שנאמר – אם אשכח ירושלים, תשכח ימיני.

אברהם מיכאלי: שכן אנחנו היהודים הדתיים סבורים כי אין לך יהודי בלא אמונה.

אברהם מיכאלי: כשם שאין אמונה בלא מסורת.

אברהם מיכאלי: מהי אפוא אמונתנו מסורתנו, ואז הם מתארים במכתב את הצרות שעם ישראל עברו לצערנו בגלות הקשה וכל מיני מדינות.

אברהם מיכאלי: אבל בסוף הם מבקשים מהאו"ם לעזור להם במשהו, שהוא היה החלום הבסיסי של כל יהודי שהיה חי בגולה, שהוא ציפה להגיע לארץ ישראל והתפילות שלנו הרבה לפני תנועת הציונות שקמה.

אברהם מיכאלי: אנחנו כל הזמן קיבלנו במורשת של אבותינו ואבות אבותינו איך להגיע לארץ ישראל כי זה המקום שלנו ואז בסוף מה הם אומרים?

אברהם מיכאלי: הנבואה נתקיימה, ישראל קמה מתוך האפר ולא שכחנו את ירושלים וידינו נחוצות לה.

אברהם מיכאלי: 18 משפחות אנו החותמים על המכתב, אולם ייטעה מי שיחשוב כי רק 18 אנו, מספר החתימות היה יכול להיות גדול בהרבה.

אברהם מיכאלי: אומרים יש בעולם 12 מיליון יהודים, אולם ייטעה מי שיחשבו כי אנו רק 12 מיליון כי לימינם של המתפללים על ישראל עומדים מאות מיליונים, אלה שלא הגיעו עד הלום, אלה המעונים, אלה שאינם עוד.

אברהם מיכאלי: שכם אחד עמנו צועדים גם הם, בלתי מנוצחים, חיים לנצח.

אברהם מיכאלי: בהעניקם לנו את מסורת האבות והאמונה.

אברהם מיכאלי: אם הם משום כך אנו רוצים לצאת לישראל.

אברהם מיכאלי: ואז הם אומרים – יכלו בשקט להרפות מאתנו, היהודים, אם היינו מוותרים על האמונה שלנו ועל הדת שלנו.

אברהם מיכאלי: אבל אנחנו לא ויתרנו על הדת שלנו, נשארנו יהודים נאמנים ובזכות האמונה הזאת הם רוצים להגיע לארץ ישראל.

אברהם מיכאלי: רבותיי, הם כותבים משפט שבאמת, קודם שמענו את הסיומת שלו – אנחנו נחכה חודשים ושנים, ואם יידרש כל חיינו, אך לא נחזור בנו מאמונתנו מתקוותנו.

אברהם מיכאלי: אנחנו מאמינים, תפילותינו הגיעו אל האלוקים.

אברהם מיכאלי: אנחנו יודעים, קריאותינו יגיעו אל בני-אדם, שכן אנו דורשים הרבה, רק שיניחו לנו לצאת לארץ אבותינו.

אברהם מיכאלי: ורבותיי, המכתב הזה, זאת היתה, זה הרוח של יהודי רוסיה בכלל ולכן אני זוכר במקביל לתקופה הזאת, יאשה קזקוב התחיל לצאת גם בגלוי והתחיל להפגין בגלוי, דבר שלא היה שלא היה בכלל בחלום של מישהו לעשות את זה לפני כן, שיהודי יצא ויפגין נגד ממשלת רוסיה דאז או ברית המועצות דאז, לצאת לארץ ישראל?

אברהם מיכאלי: זה היה משהו שאף אחד לא חלם על זה.

אברהם מיכאלי: ולכן, אנחנו באמת מוקירים באמת תודה לכל המסורבים, לכל אלה שנלחמו בשביל לפתוח את דלתות ברית המועצות וברוך השם מאז מעל מיליון יהודים שהגיעו לארץ ישראל, לא רק בעלייה האחרונה אלא בעליות של שנות ה- 70 שהתחילו באותן שנים של 69 ואילך, הם בעצם חיזקו את מדינת ישראל בכל המובנים והיהודים שלנו, אלו שלא זכו ואנחנו יודעים הרבה לא זכו להגיע לארץ ישראל, הרבה נשלחו באמת למחנות, מה לעשות, סטלין השמיד יותר אנשים אומרים מאשר היטלר השמיד, לצערנו.

אברהם מיכאלי: אבל זאת עובדה היסטורית שאנחנו יודעים על הרבה מאוד יהודים שעל החלום שלהם, על האמונה שלהם, להיות יהודים, ועל החלום שלהם להגיע לארץ ישראל הם שילמו בחייהם.

אברהם מיכאלי: לכן, אותם אלה שהגענו פה לארץ ישראל, אותם אלה שזכינו, אנחנו חייבים חוב גדול מאוד לא רק לכם, אלא גם לאלה שלא זכו להגיע ואנחנו צריכים באמת כמדינת ישראל, להמשיך ולעשות לכם לא במילים רק, אלא בכבוד אמיתי.

אברהם מיכאלי: גב' נעמי בן עמי קודם הזכירה על כמה דברים שאנחנו כמדינה עדיין לא יודעים כנראה להעריך את המעשה הגדול שלכם.

אברהם מיכאלי: ולכן, אני מקווה שבאמת כנסת ישראל וממשלת ישראל יבינו שלאנשים כמוכם או לנציגים של ממשיכי האנשים האלה, מגיע לכם שמדינת ישראל תוקיר את כל הכבוד הראוי, גם במעשים ולא בדיבורים.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: מנכ"ל משרד הקליטה, דמיטרי אפרצה, בבקשה.

דמיטרי אפרצה: גברתי יושבת הראש, חברי כנסת, קהל נכבד לשמו מקיימים את האירועים היום.

דמיטרי אפרצה: אני מברך על היוזמה הברוכה ואני מוסר לך גם את הברכות משרד הקליטה, חברת הכנסת סופה לנדבר, על קיום היום הספציפי הזה וגם על פעילותך ותרומתך באופן כללי לכל הפעילות עכשיו בתקופה האחרונה.

דמיטרי אפרצה: אני מקווה גם שמי שיחליף אותך בתפקיד, הוא יתמיד בתחום הזה ובתחומים אחרים באותה דרך.

דמיטרי אפרצה: אני לא ארבה במילים, המחויבות של המדינה ושל עם ישראל לאנשים כמוכם היא ברורה, לפחות לנו היא ברורה.

דמיטרי אפרצה: אני רק אזכיר שבאופן רשמי, מבחינה רשמית או מבחינה בירוקראטית, למשרד הקליטה אין אחריות לנושא, אני לא אומר את זה מתוך התנצלות או מה שלא יהיה, אבל יש בהחלט אחריות מוסרית מכיוון שהפירות שאתם פעלתם, אנחנו קוטפים עכשיו ולי באופן אישי, גם יש מחויבות מוסרית בתור מי שבעצם פרי הפעילות שלכם.

דמיטרי אפרצה: בסופו של דבר, העלייה שלי וההבנה שלי והחשיפה שלי לכל הנושאים האלה, לא היתה אפשרית אילו לא עשיתם את מה שעשיתם אתם.

דמיטרי אפרצה: ללא שום ספק, יש לתקן את העיוות שאנשים מהסוג שלכם צריכים בהחלט לקבל גם הכרה וגם טיפול ראוי.

דמיטרי אפרצה: אני בכוונה לא רוצה להרבות במילים, מכיוון שהעשייה שלי, יחד עם נתיב ויחד עם שותפים אחרים, נמצאת במישור הביצוע ולא במישור של ההצהרות ואני מצטרף לכל אותם משפטים זהירים שאמרה נעמי, מכיוון שאנחנו עושים, אנחנו מתקדמים, נכון, לא לשביעות רצוננו, אלא אנחנו מתקדמים ואני מקווה מאוד שבעתיד הקרוב, לא העתיד הקרוב רחוק, אלא בעתיד הקרוב, אתם תראו את התוצאות.

דמיטרי אפרצה: מטבע הדברים ואתם מבינים את זה ואנחנו קיימנו שיחות ודיברנו על-מנת, תראו, כמו גם יין טוב, לפעמים לוקח זמן עד שהוא הופך ליין בשל וטוב.

דמיטרי אפרצה: כמובן שחשוב שהוא לא יהפוך להיות לחומץ.

דמיטרי אפרצה: אנחנו כרגע נמצאים במצב שאני מקווה מאוד שאנחנו באמת מתקדמים.

דמיטרי אפרצה: יש כרגע דיונים עם אגף תקציבים, אנחנו כבר שם.

דמיטרי אפרצה: אני לא רוצה, מכיוון שאני לא רוצה לגרום למצב שלתלמידים יש רגישות יתר בנושא, אנחנו רוצים להצליח, זה מחויבות, זה אחריות, ואני מקווה מאוד שממש בקרוב אנחנו נוכל לא להפתיע אתכם, אבל באמת להגיע לאיזה שהוא פיתרון שהוא פיתרון ראוי וצודק ונכון.

דמיטרי אפרצה: אני מבקש להיאזר קצת בסבלנות, אני מקווה שזה בסופו של דבר יישא פרי.

דמיטרי אפרצה: אלה המילים, אני לא רוצה להרחיב.

ליה שמטוב: תודה רבה.

ליה שמטוב: אירה דשבסקי, בבקשה.

ליה שמטוב: תספרי על עצמך, על המשפחה.

ליה שמטוב: אבא שלך קיבל פרס איש השנה במעלה אדומים.

אירה דשבסקי: נכון.

אירה דשבסקי: אבא שלי זה דווקא דוגמה טובה למי שהיה 13 שנה מסורב עלייה והיום נאלץ להמשיך ללמד ארבע הרצאות באוניברסיטת בר-אילן בגלל שהוא לא יכול להפסיד את השכר על ההרצאות.

אירה דשבסקי: זו דוגמה לכל מה שנאמר פה, לפני כן, אז אפרופו.

אירה דשבסקי: רציתי קודם כל לברך על עצם קיום הדיון בנושא מסורבי העלייה.

אירה דשבסקי: אנחנו, מיכאל בן זוגי ואני, 24 שנה בארץ, עוד לא היינו בדבר הזה ועצם העובדה שיש במה ואפשרות לכל האנשים להגיד מה שיש להם להגיד, זה דבר מבורך וחשוב.

אירה דשבסקי: אני רוצה להודות לכל אסירי ציון ומסורבי העלייה על זה שהם שרדו עד כה ואני מאוד מאוד מעריכה ומכירה ומוקירה בכל מה שהם עשו.

אירה דשבסקי: יושב פה אלכסנדר חוננסקי, שהוא השכן הקרוב שלי, ישב בכלא ובכוח לא אכל למעלה משנה, האכילו אותו בכוח.

אירה דשבסקי: אדם שעובד בערך 20 שעות כל יום, אני בתור שכנה קרובה רואה את זה יום-יום, וזה לא דבר נורמאלי בעיני, בכלל.

אירה דשבסקי: אני אומרת שהאנשים האלו היו מוכנים לעשות קידוש השם, כפשוטו, למות ולא עשו את זה בגלל שציפו לקבל איזה שהיא הערכה או כסף או כבוד בהמשך.

אירה דשבסקי: אני באמת מתביישת יחד עם החברים שאמרו כבר על זה ולא רוצה להצטרף לזה.

אירה דשבסקי: אני, התמזל מזלי, עליתי בגיל 28 והייתי רק שמונה שנים מסורבת עלייה ויחד עם זאת, אני בתור עובדת חינוך במשרד החינוך, לא יכולה להוכיח שלימדתי ויש לי ותק בהוראה, בגלל שהנתיב מכיר בכל הפעילות שלי ובעשייה החינוכית והציבורית, אבל אני חייבת להביא אישור על כמה שעות שבועיות לימדתי במחתרת, זה מגוחך, זה לא אמור להיות ככה ואני מקווה שזה גם יבוא לאיזה שהוא פיתרון.

אירה דשבסקי: אני חושבת שמה שאמר הרב אסאס, אני מאוד מסכימה עם כל מילה, אבל רציתי להוסיף על כך שכל המסורבים שהגיעו בתקופה מאוד מסוימת, הם קדמו לתקופת ההפרטה.

אירה דשבסקי: אף אחד לא היה מסוגל למכור את הדירה שלו, לא הגיע עם שום רכוש, כי זה היה אסור ואנחנו גם שילמנו מכספנו על הסירוב מהאזרחות הסובייטית, שווי בערך של ארבע משכורות, שזה היה כסף ענק בשבילנו, ובעל כורחנו.

אירה דשבסקי: זאת אומרת, זו לא היתה ברירה כן או לא.

אירה דשבסקי: כן, אתה ביוזמתך, צריך לשלם ארבע משכורות על הכבוד הזה.

אירה דשבסקי: אז זה גם עניין שהוא מאוד חשוב, וזה אולי מוסיף קצת לדיון.

קריאה: 700 רובל.

אירה דשבסקי: כל אחד יעשה חשבון, לפי ההכנסה שלו.

אירה דשבסקי: ובעצם, רציתי לסיים בפן החינוכי של כל מה שמתקיים פה.

אירה דשבסקי: הנוער היהודי היום, לא בברית-המועצות ולא בארץ, לא יודעים מה זה מסורב עלייה, לא מכירים במונח, לא יודעים, זה בדוק.

אירה דשבסקי: אני עובדת עם בתי-הספר, אני עוסקת בהכשרת מורים בבתי-ספר יהודים בברית-המועצות לשעבר, הם לא יודעים.

אירה דשבסקי: ואפילו בתור בדיחה אני יכולה לספר שהייתי בפנימייה לא מזמן באיזה עיר באוקראינה, ושאלתי את הילדים בשיחה האם הם יודעים מיהם מסורבי עלייה וקיבלתי תשובה – כן, אנחנו יודעים.

אירה דשבסקי: כשאימא לא רוצה לקחת את התינוק מבית החולים אחרי הלידה, הוא מסורב.

אירה דשבסקי: הוא מסורב.

אירה דשבסקי: זה, ככה הם תפשו את המונח, ברוסית זה מילה אחת, לא מסורב עלייה, טקזנק, זה מי שאימא שלו לא רוצה לקחת אותו מבית החולים.

אירה דשבסקי: אז אני חושבת שהתרומה של מסורבי העלייה בכל העשייה שלהם, היא לא רק תרומה לנו לעצמנו, אנחנו נלחמנו, נעמי את צודקת, בעד הזכות לעלות ארצה, אבל לא פחות זה תרם ליהדות העולם.

אירה דשבסקי: אנחנו מכירים המון אנשים שגדלו על שלח את עמי בכל מדינה ומדינה בעולם.

אירה דשבסקי: היום, הפן החינוכי הזה, נורא נורא חשוב, לא לפספס אותו, כי לא מכירים את הפרק הזה בהיסטוריה, לא הנוער ולא הילדים, לא במדינת ישראל ולא בעולם.

אירה דשבסקי: אני חושבת שזה המקום לקרוא לכולם כן להנציח את זה, כי כמו שנאמר פה, אין לנו עתיד בלי העבר.

אירה דשבסקי: תודה.

ליה שמטוב: תודה.

דמיטרי אפרצה: ברשותך, אם אפשר להתייחס, אני פשוט רציתי להגיד את זה, אבל אני מתרגש לא פחות מהאחרים.

דמיטרי אפרצה: משרד הקליטה בשנה הזאת, ייסד, אל"ף ייסד את האגף של זהות יהודית אצלו במשרד עצמו, מה שלא היה קודם וגם פיתח תוכנית שנקראת כחול ולבן, הזהות שלי, שבמסגרת התוכנית הזאת, בקרב הנוער בכיתות מעורבות – עולים ולא עולים, וצברים, נוגעים לראשונה בנושאים של תרומת יהדות ברית המועצות שהפעם אפשר להגיד את זה מה שנקרא בלי להסתתר ובלי להתבייש, לתנועה הציונית בכלל וגיבוש הזהות היהודית, גם ברית המועצות פנימה וגם החוצה, לעם היהודי בכלל וזה בא לידי ביטוי גם בפרקים שמלמדים ילדים על תרומת הווטראנים, על תרומת הלוחמים היהודים במלחמת העולם השנייה להצלת העם ולהקמת מדינה וגם בנושא שכרגע את נגעת, הנושא של סירוב, בנושא של אסירי ציון, לכל הנושא הזה של חבר הכנסת מיכאל גם ציין, את כל הנושא הזה של מאבק יהודי ברית המועצות על העלייה החופשית, כל הנושא הזה כרגע נמצא בתוך תוכניות לימודים, אנחנו מקווים שאנחנו נוכל גם להגיע למצב שגם משרד החינוך ייקח את זה מה שנקרא בפרקי היסטוריה הנלמדים.

דמיטרי אפרצה: אנחנו באותו פרויקט שאני מדבר כרגע על שש וחצי אלף תלמידים, הנושא הזה נכנס בשנה הזאת, כחלק מהלימודים של חשיפה וידיעה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: חבר הכנסת מולה, בבקשה.

שלמה מולה: תודה רבה, גברתי יושבת-הראש.

שלמה מולה: קודם כל, אני מצטרף לברכות על היוזמה שלך לקיים את הדיון, את המפגש הזה.

שלמה מולה: תראו, העניין הזה של הציונות, הערכים הציוניים וזה דבר מרתק כשלעצמו וזה נכון, זה נשמע לא הגיוני, אבל גם העלייה מאתיופיה, שעריה נפתחו בשנות ה- 90, בגלל שבברית-המועצות השערים נפתחו.

שלמה מולה: גם אתיופיה היתה מדינה קומוניסטית, ולא נתנו ליהודים מאתיופיה לצאת בצורה חופשית.

שלמה מולה: אני באופן אישי, מאחר שלא אפשרו לנו ללכת להוציא פספורט, לשלם ארבע משכורות ואנחנו, מה שאנחנו עשינו, פשוט קמנו והלכנו ברגל לסודאן, מאות קילומטרים, קרוב ל- 5,000 אנשים, קיפחו את חייהם בעלייה לארץ.

שלמה מולה: זאת אומרת מה שלא נעשה, המאבק לעלייה, המאבק לציונות, המאבק להיות זכאים להגיע בני חורין, חופשיים, שהוא בעצם מאבק שנמשך, ואני חושב שדווקא המאבק שלכם, באמת שאתם לא הייתם מוכנים להרים את הדגל הלבן, את דגל הכניעה, אפילו להיכנס לכלא, זה דבר ערכי שאין אפילו, אין מספיק מילים לתאר.

שלמה מולה: השאלה, אחרי חלוף שנים, אחרי שאתם הגשמתם את החלום הציוני, מה המדינה עושה.

שלמה מולה: ובכמה מישורים.

שלמה מולה: אל"ף, במישור האישי, האם המדינה עושה את המאמצים האפשריים כדי להגיע להידברות עם ברית המועצות, שאתם תוכלו לקבל את הפנסיות או שהמדינה, לחילופין, שתיתן בארץ, שהמדינה שלנו, שתיתן את זה, שאין פנסיה עושים את זה, לא עושים את זה.

שלמה מולה: הדבר הנוסף, אני חושב השאלה החינוכית.

שלמה מולה: אני לא משוכנע, מנכ"ל משרד הקליטה היוצא סיפר באמת על התחלה של תוכניות בנושא של החינוך, אבל אני לא בטוח בספרי הלימוד במשרד החינוך, מלמדים מספיק על העלייה מברית המועצות, על המאבק לעלייה, על המסורבים, על האנשים שנכלאו.

שלמה מולה: נכון, רוב הישראלים יודעים על נתן שרנסקי, הוא כסמל, ישב 12 שנה, יולי אדלשטיין חמש שנים ועוד אחרים.

שלמה מולה: אני חושב שהחינוך לאותם ערכים ציוניים, אני, אנחנו נמצאים בנקודה לא פשוטה, איפה הציונות נמצאת, באיזה נקודה הציונות נמצאת בכלל, כי המאבק, אתם נאבקתם, אבל הציונות אפשרה לנו, נתנה לנו את הבית הזה, ולכן השאלה שנשאלו, כל אחד נשאל, האם באמת בספרי הלימוד נלמדים אותם סיפורים של גיבורי העלייה, כן או לא, את הדבר הזה אני משאיר פתוח למה שאנחנו צריכים אולי לשאול את עצמנו, אם יש מספיק, אם מה שעושים זה מספיק או לא מספיק.

שלמה מולה: תודה רבה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: הגיע אלינו אורח ממוסקבה, רומן ספקטור.

ליה שמטוב: כשהיה צעיר וסטודנט, למד באוניברסיטה במוסקבה, אבל עסק בפעילות רבה ויש לו מה לספר.

רומן ספקטור: קודם כל, אינני יכול לדבר עברית, אולי אני יכול לדבר אנגלית?

ליה שמטוב: תנסה.

רומן ספקטור: Let me be very brief.

רומן ספקטור: Number one, I am proud to be among you because lots of my very close friends are sitting around this table and in this audience.

רומן ספקטור: Number two, refuseniks is an epic in my life, in my biography and from time to time I consider myself as a refusenik because, you know we were denied to study Hebrew in what used to be the USSR, we were denied to immigrate, we were denied to follow a Jewish way of life and refuseniks changed my mind and to be a part of this really historic and messianic Zionist movement in the Former USSR, I think that the group of refuseniks make a lot of the new consciousness which appear among all the Jewish population in our country.

רומן ספקטור: Number three, they refuseniks were the integral part of the Aliyah movement and the best and bleeding part of it and as a result of this activity at around 1 million new citizens emerged in the Jewish State.

רומן ספקטור: Let me be very practical and number four, they brought around one million new jobs, the best economical indicator is the number of new jobs and we understand very well that many of them are living, let’s say, in not the best conditions.

רומן ספקטור: So I think that the Jewish State could take care of the improvement of the conditions of their lives in order to make Israel the best place to live in for all of them.

רומן ספקטור: I think it is very easy and I am happy to hear from everybody who spoke already in this audience that we should do something for them because Zionism is about doing and from my perspective it is very easy to provide for each of them lifelong state grant to make their conditions better.

רומן ספקטור: I’d like to express my gratitude to all the Members of Parliament who are taking in consideration that we should do something for refuseniks.

רומן ספקטור: Thank you.

ליה שמטוב: תודה רבה לרומן ספקטור.

ליה שמטוב: בבקשה.

אלי ולק: שלום, אני מודה גם על כינוס האירוע החשוב הזה וגם על כך שניתנה לי זכות לדבר ולהציג כמה היבטים שעוד לא הושמעו כאן וגם להגיב לדברים שהושמעו כאן.

אלי ולק: התמזל מזלי להיות משני צידי המתרס, אם אפשר להגיד את זה ככה.

אלי ולק: אני הייתי מסורב עלייה 13 שנה, ואחר-כך עם עלייתי ארצה, 18 שנה, השתתפתי בצורה פעילה, יותר או פחות, או אחר-כך מאוד פעילה, במאבק למען חופש עלייה לישראל, לא למען חופש יציאה מברית-המועצות.

אלי ולק: וכאן הושמעו כמה דברים שאני חושב שכדאי שאנחנו נדייק.

אלי ולק: נאמר כאן בין היתר שספק האם סיירות של צה"ל היו מעיזות או אנשים שבסיירת מעזים לעשות מה שעשו מסורבים ואכן היתה סיירת אחת בישראל, שעזרה למסורבים, עודדה אותם, והיא הביאה להם את דבר ישראל ועזרה מישראל.

אלי ולק: ואת זה, אם אפשר לקרוא לזה ככה – הסיירת נתיב.

אלי ולק: אנשי נתיב ישבו בבירות העולם ועודדו צעירים יהודים עם דרכונים זרים להגיע לברית-המועצות ולהביא את דבר ישראל ליהדות, לאותם מסורבים שיושבים כאן ואין כאן אחד שיושב כאן והיה בסירוב, ואחר-כך במעצר, שלא קיבל את העידוד הזה.

אלי ולק: הוזכר כאן מילון של שפירא, שהיה מאוד מוערך בבתים יהודיים וגם בין היתר נאמר שהדפיסו בחוץ לארץ.

אלי ולק: לא בחוץ לארץ הדפיסו אותו, הדפיסו אותו במדינת ישראל ומדינת ישראל, ולשכת הקשר אז השם היותר ידוע מנתיב, לשכת הקשר דאגה שמילון זה, וגם מילונים אחרים, מילון של קרן וערכות ללימוד שפה יגיעו למסורבי העלייה ובכך תמכנו בהם.

אלי ולק: יושבים כאן אנשים באולם, אני רוצה לפחות שלושה, שלא רק למדו עברית בברית המועצות ולא רק לימדו עברית, אלא ארגנו רשת כלל ארצית ללימוד השפה והם יודעים כמה עזרה הגיעה ממדינת ישראל.

אלי ולק: לכן, נכון הוא שמדינת ישראל לא אולי כל-כך ידעה לתגמל את אלה ששנות החיים היפות שלהם עברו בסירוב ואין להם אפשרות כאן להשתכר או לקבל פנסיה הולמת, אבל הנכון הוא גם שישנם כאן אנשים באולם שכשהם עלו מברית המועצות, בסוף שנות ה- 90, יודעים שהוקמה ביוזמת נתיב, הוקמה קרן שמהקרן הזו הם קיבלו עזרה לכיסוי משכנתה וגם לדמי קיום לתקופה מסוימת.

אלי ולק: אז אני חושב שמדינת ישראל, נכון, עושה לא מספיק, אבל בכל זאת כן עשתה דברים.

אלי ולק: ואני גם רוצה להתייחס לעוד כמה דברים שנאמרו כאן.

אלי ולק: כשאנחנו מדברים על חינוך, זה חשוב מאוד, אין מי שיסכים יותר ממני בחשיבות של לא רק חינוך, זה לא חינוך על מסורבים, זה חינוך לתולדות עם ישראל בזמן המודרני.

אלי ולק: רק שלשום דיברתי עם מנהל מרכזייה פדגוגית במשרד החינוך והוא אמר לי – אלי, מה אתה רוצה?

אלי ולק: סך-הכל היסטוריה בכלל יש רק שעתיים בשבוע, אז עם כל זה שיש רק שעתיים בשבוע, אני חושב שכל הנוכחים כאן מסורבי העלייה ואסירי ציון, כמו שפעלנו בברית-המועצות ללא תמורה וללא מחשבות על תמורה, גם כאן אנחנו נצא לבתי-ספר, עם הרצאות, עם סיפורים שלנו, על-מנת שהנוער ייראה.

אלי ולק: כי אני יודע שלמשל להנצחת השואה יש המון אנשים שבאים ומספרים על החוויות שלהם, חוויות קשות.

אלי ולק: אנחנו יכולים לספר על החוויות ההרואיות.

אלי ולק: כי לפני הרבה שנים, מישהו מומחה לחינוך יהודי בארצות-הברית, אמר לי – The Jewish education is built on 3 H – History, Heritage and Heroes.

אלי ולק: אז אני חושב שאם אנחנו נבוא לנוער הישראלי, אנחנו נראה להם של- Heritage and our history have been done by heroes.

אלי ולק: תודה רבה לכם.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: יעקב שטרייכר, בבקשה.

יעקב שטרייכר: שלום רבותיי הנכבדים.

יעקב שטרייכר: אני נציג מאוקראינה, מהעיר חרקוב.

יעקב שטרייכר: אנחנו היינו קצת בצד ממוסקבה ולנינגרד מצד פריבלטיקה, איפה פעלנו נתיב וכולם היו כתבים, היו ז'ורנליסטים מכל העולם.

יעקב שטרייכר: היה לנו אחר, קצת מצב אחר.

יעקב שטרייכר: אבל אני רציתי לדבר עכשיו על שלושה שלבים.

יעקב שטרייכר: קודם כל, פה הבדל בין סרבנים פעילים ואחרים.

יעקב שטרייכר: אם שאלו אותי איך פה הרבה הרבה פעמים, איך זה בישראל, אני אמרתי זה לא שאלה.

יעקב שטרייכר: למה?

יעקב שטרייכר: כי אני הייתי סרבן פעיל, אני רציתי ללכת למדינה הזאת.

יעקב שטרייכר: בלי עזרה למישהו, זה רק החלטה שלי היה.

יעקב שטרייכר: או אני אמרתי, אני ראיתי פה כוס חצי מלא, לא חצי ריק, כמו אחרים.

יעקב שטרייכר: זה הבדל בין מסורבים לבין אנשים אחרים.

יעקב שטרייכר: תודה.

ליה שמטוב: מישה שאולי, בבקשה.

מישה שאולי: שלום, תודה על ההזמנה.

מישה שאולי: אני לא מתבייש לדבר על הכסף, כמו שחבריי הבכירים מתביישים.

ליה שמטוב: אתה יותר צעיר.

מישה שאולי: אני לא מתבייש משום שאני לא מועמד לקבל את הכסף הזה, אני עליתי ארצה צעיר, הייתי בן 24 ואחרי סירוב ופעילות של שנה בלבד.

מישה שאולי: לכן אני לא מדבר, לא מתבייש לדבר על הכסף שהם צריכים לקבל.

מישה שאולי: אני מתבייש מזה שמשנת 72, רק לפני שנה, התעוררתי ורק אחרי קריאת מאמר בעיתון, הבנתי באיזה מצב מביש נמצאים אנשים, נמצאים חברים, שבזכותם אני פה, בזכותם ילדיי נולדו פה.

מישה שאולי: וכידוע, הרבה יותר קל להתבייש מלעשות.

מישה שאולי: אבל למרות זאת, אני מתחייב גם לעשות ומה שאני אעשה, מתוך 150 אנשים שלפני חצי שנה נתיב סיפק את הנתונים שלהם והם אנשים מבוגרים ואם האנשים האלה חלילה יתחילו למות, אני מתחייב, להודיע על כך לכל האנשים שמחליטים על הכסף שהם לא קיבלו, יכול להיות שכמה שפחות כסף יצטרכו לשלם, זה יניע את התהליך.

מישה שאולי: תודה רבה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: חבר הכנסת זאב אלקין, בבקשה.

זאב אלקין: תודה, גברתי יושבת-הראש.

זאב אלקין: אני קודם כל מברך אותך על קיום הישיבה הזאת, כי אמרה כאן אירה דשבסקי ואמרו אחרים, שלצערי הדיון בנושא הזה ועצם העלאתו לסדר היום, הוא לא ברור מאליו או לפחות היה לא ברור מאליו בציבוריות הישראלית וגם יהודית בינלאומית.

זאב אלקין: בכל הנושא הזה, של העלייה מברית המועצות, יש שני נרטיבים שמתחרים האחד בשני והם סותרים, מי הביא בסופו של דבר לפתיחת שערי ברית המועצות.

זאב אלקין: יש את הנרטיב של אלה שפעלו מבחוץ, גם יהודים בארצות-הברית וגם ארגונים ישראליים ויש את הסיפור השני, של אלה שבנסיבות בלתי אפשריות, הרימו את הדגל של העלייה לארץ ישראל ושל הפעילות היהודית ולצערי, ברוב המקרים, ורוב הזמן, הנרטיב הראשון הוא מטבעו גווע.

זאב אלקין: כי אלו שפעלו מבחוץ הם תמיד היו פה, הם תמיד פרסמו את מה שהם עשו ובלי שהיו לכך כוונות זדון, לדעתי, אבל זה הסיפור העיקרי שהוא בדרך-כלל סופר וסיפורי הגבורה של מסורבי העלייה ובוודאי של אסירי ציון, הוא היה מעין איזה שהוא תוספת כזאת, הדובדבן שבקצת, לנרטיב העיקרי.

זאב אלקין: לפעמים זה הגיע עד כדי גיחוך, אני פשוט רוצה להתחלק אתכם בחוויה קשה שאני עברתי.

זאב אלקין: הייתי באיזה שהוא אירוע יהודי גדול בארצות-הברית והיה יחד אתי בנסיבות אחרות, בתוקף תפקידו היום, אחד ממסורבי העלייה הידועים, אלה שהובילו בזמנו את הוראת העברית, ואז באנו לאיזה שהיא הרצאה של אחד מהרבנים האמריקאים שהיה מאוד פעיל בזמנו בקרב יהודי ברית המועצות והוא מאוד סיפר איך הוא נסע וכמה זה היה מסוכן ואיך הוא סיכן את עצמו ומה יכלו לעשות לו אם היו תופשים לו את הספרים וכו' וכו' וכולנו מכירים את הסיפורים ואז הוא הראה תמונה וראיתי שמי שישב לצידי, ככה התמלא לאט לאט זעם וחימה והאדים ואז באיזה שהוא שלב, הוא שלף תמונה ענקית והראה – הנה, תראו, זאת החופה שאני ערכתי בתנאים בלתי אפשריים, מאוד מסוכנים וסיכנתי את עצמי בזה שערכתי את החופה ואז אותו איש, אני לא הורשיתי להגיד את שמו אז אני לא אגיד, הוא פשוט קם מהמקום ויצא בטריקת דלת.

זאב אלקין: ושאלתי אותו אחר-כך מה קרה, הוא אמר – אני מכיר את התמונה הזאת, ביקשו מאתנו לביים את זה, לא היתה חופה, האנשים האלה בחיים לא התחתנו ואמרו לנו שזאת הדרך לגייס את המאבק, אבל הוא אמר, נורא מכעיס אותי שכבר 20 או 30 שנה אחרי, מגייסים את הכסף על משהו שלא היה.

זאב אלקין: אז זו דוגמה אולי קיצונית, אבל היא מראה עד כמה הנרטיבים האלה לפעמים סותרים האחד את השני ומתנגשים.

זאב אלקין: אני חושב שאני מסכים אתך, אלי, שמדינת ישראל עשתה דברים כדי לעזור, גם עשתה דברים בסתר, וגם באיזה שהוא שלב, למרות שלדעתי מאוחר מדי, והיה לזה מאבק וחלק מהאנשים שניהלו את המאבק בסוף באו לנהל את נתיב אחרי שהם ניצחו במאבק, גם עשתה דברים בגלוי, במאבק הזה על העלייה.

זאב אלקין: לא כל מה שמדינת ישראל עשתה בדרך הזאת, היה נכון, בעיני.

זאב אלקין: זה לא, היו שם טעויות, אבל שוב, אני חושב שדווקא אלה שהובילו את המאבק כדי שמדינת ישראל תפעל בכל הכוח וגם לא תחשוש מכל מיני איומים, הם בסוף גם אלה שבאו לנתיב ועשו את המלאכה, רק זה לקח זמן עד שהקו שלהם ניצח ושכנע את הקברניטים של הפוליטיקה הישראלית.

זאב אלקין: עדיין, עיקר המאמץ ועיקר הסיכון ועיקר התרומה גם בעיני, עם כל החשיבות של כל מי שסייע, היה שלאנשים שיושבים באולם הזה ושל רבים שלא יושבים כאן, גרים היום במדינת ישראל, אגב, לא כולם לצערי, לא כל מסורבי העלייה היום במדינת ישראל וחלק מזה, זה שוב האשמה של המדינה, שלא תמיד ידעה לקלוט אותם נכון.

זאב אלקין: לכן, המאבק הזה, על הסיפור האמיתי ועל התרומה של מסורבי העלייה ואסירי ציון ושל התנועה היהודית בברית המועצות לכל ההתעוררות היהודית בברית המועצות ושבירת השערים הוא מאבק בעיני מאוד מאוד חשוב, והוא לא הסתיים במדינת ישראל, לא הסתיים בספרי לימוד.

זאב אלקין: דיבר כאן מנכ"ל משרד הקליטה על דברים חשובים שמשרד הקליטה עושה, אבל כמובן הציפייה היא שמשרד החינוך יעשה את זה בדרך הראשית ולא בדלת הצדדים של התוכניות של משרד הקליטה והפרק הזה בתולדות ההיסטוריה של התפוצה היהודית בעת הזאת, הוא עדיין לא נכתב כמו שצריך ובכל המובנים.

זאב אלקין: הנה, יושב כאן ידידי ד"ר מיכאל בייזר שעוסק בזה אקדמית, והוא יודע יותר טוב ממני עד כמה לא פשוט לקדם את הנושאים אז זה גם למחקר האקדמי, זה תמיד אי-שם בקרן זווית וזה מאוד לא נכון.

זאב אלקין: הנושאים האלה צריכים להיות במרכז, גם של המחקר וגם של הסיפור החינוכי.

זאב אלקין: זה היבט אחד ויש כאן הרבה עוד מה לעשות.

זאב אלקין: עושים דברים היום, יש שינוי באווירה, אבל זה לא עובר פשוט ועדיין את מה שסיפרתם, מה שסיפרת, מה שאומרים בבית-הספר באוקראינה, תשובה דומה ברוח קצת אחרת, אבל אפשר לשמוע גם לא רק מתיכוניסטים ישראליים אלא אפילו מאנשי אגף התקציבים, מה ההבדל בין מסורב עלייה לאסירי ציון, גם זה לוקח זמן להבין, לפעמים.

זאב אלקין: יש פה מאבק גדול שבוודאי הישיבה הזאת זה עוד תרומה לכיוון הזה.

זאב אלקין: הנקודה השנייה ואני חושב שצדקת לחלוטין, היא הנקודה החומרית.

זאב אלקין: אסור להתבייש לדבר על זה, זה חובתה של המדינה מול האנשים האלה ולו המעט שהיא יכולה לעשות ולו באיחור, כי היא היתה צריכה לעשות את זה בעיני מייד כשהם הגיעו ולהיערך לכך.

זאב אלקין: שוב, זה לא קל להסביר את זה, כי כפי שאמרתי, לא כולם במקום שמחלקים את הכסף אפילו מבינים על מה מדובר כאן ומייד חושבים על השלכות רוחב לכאן והשלכות אורך לשם, ואיך ניתן לבודד את האנשים ומה הקריטריונים, ואז מגיעים לדברים מגוחכים, כמו שהדוגמה הזאת שתביא אישור כמה שעות לימדת במחתרת, תגידי עוד תודה רבה שלא ביקשו ממך חתום את זה על-ידי מנכ"ל הארגון והחשב.

זאב אלקין: גם זה יכול לקרות.

זאב אלקין: אבל אלה הדברים הלא פשוטים של הבירוקרטיה הישראלית, שצריך לעבור אותם.

זאב אלקין: יש עכשיו מאבק.

זאב אלקין: באופן פרדוכסאלי, בדרך-כלל אנשים שמנהלים את המאבק הזה, גם במשרד הקליטה וגם בנתיב, הם בסוף הופכים למותקפים, זה הבעיה שכשאתה עומד בעמדה, כשאתה נלחם מול זה שצריך לתת את הכסף, אבל בסוף כשאתה מגיע לאנשים ואני לא מקנא כאן לא בנעמי ולא בדימה, אז מהם נדרשת התשובה ואני יודע מה זה לעבור את אגף התקציבים ולנסות להביא להחלטה מסודרת.

זאב אלקין: אני יודע שהם פועלים בכל הכוח, כמובן את כל עזרתי, אמרתי גם לדימה, הוא יודע את זה ונעמי יודעת, כל העזרה שהם יצטרכו מכאן וכל הלחץ בוודאי יש להם את זה, ואני מאוד מאוד מקווה שהסוגיה הזאת סוף סוף תגיע לסיום הראוי וכמה שיותר מהר, כי אתה צודק לגבי הזמן, זה, אני מאוד מקווה שלא נצטרך להגיע להודעות האלה, אבל השעון מתקתק והזמן עובר.

זאב אלקין: אני יודע שאתם מאוד מנסים, אני רק, אני מחזק את ידיכם ואנחנו לרשותכם, אם צריך גם לדפוק על השולחן, אז אנחנו כאן ולא יהיו כאן לא קואליציות ולא אופוזיציות ויש תמיכה מקיר לקיר לנושא הזה.

זאב אלקין: ואני מאוד מקווה שגם כאן, כמו שיש שינויים עכשיו בסיפור של הנרטיב, גם כאן יגיע השינוי כי כבר הגיע הזמן שזה יקרה.

זאב אלקין: ושוב, תודה רבה לכם, לכל מי שיושב כאן באולם, מדינת ישראל והעם היהודי חייבים לכם תודה ענקית על כל מה שעשיתם.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי, בבקשה.

אנסטסיה מיכאלי: תודה רבה ליושבת-הראש על קיום של הדיון הזה.

אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שהדיון הזה מאוד מאוד חשוב.

אנסטסיה מיכאלי: עובדה שכאן יש לכם הזדמנות לראות חברי כנסת מכל הסיעות, ממפלגת ש"ס, חברי אברהם מיכאלי, שגם יש לנו אותו שם משפחה, שעלה מגרוזיה, אני מסן פטרסבורג, חבר הכנסת שלמה מולה ממפלגת קדימה, שהגיע ועלה מאתיופיה, וגם אנחנו עם ליה בעצם מייצגות את מפלגת ישראל ביתנו, חבר הכנסת זאב אלקין יושב-ראש הקואליציה, וכאן עוד יותר מפתיע אותי שיש אנשים שהם גם דיברו באנגלית.

אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שזה בוועדה הזו, במיוחד במקום שהוא מצולם ויש שידור ישיר בערוץ 99, להרבה מאוד צופים היתה הזדמנות לראות בן-אדם שהוא בעצם מייצג, רון ספקטור, אני בדיוק מדברת עליך עכשיו, I just said that it was the only opportunity I think, for the first time, here, when you had Channel 99 that many people watched this committee so we saw that you spoke English, I think it is for the first time in this place, so it is great that you are here and thanks for your speech and I am sure that there were many people that didn’t understand English but anyway, for us it is a very honorable moment that you are here and all of you are here.

אנסטסיה מיכאלי: Thank you.

אנסטסיה מיכאלי: …

אנסטסיה מיכאלי: אני פשוט הודיתי ואמרתי שבטח לא כולם הבינו את האנגלית, אבל עדיין אני חושבת שמדינת ישראל היא מאוד מורכבת, מאוד מגוונת, יש הרבה מאוד עמים שבעצם הגיעו לכאן, עלו לכאן, מצרפת, מכל המקומות בכל העולם, והכי חשוב גם בכנסת ישראל שיהיו גם כל הנציגים ואני מאוד שמחתי שהעליתם גם נושא, חבר הכנסת זאב אלקין, וגם אלי שדיבר עכשיו, בנושא של ההסברה, עד כמה זה קשה לעלות, היה קשה לעלות למדינת ישראל ואיזה מאמצים רבים עשיתם למען בניית והקמת מדינת ישראל ואני כחברה בוועדת החינוך, אני בטוחה שאפשר לעשות מאמץ ביחד, בשיתוף פעולה עם ליה שמטוב, ולקדם את הנושא הזה, של הסברה בין חבר'ה צעירים וגם דרך אגב של ילדים.

אנסטסיה מיכאלי: שעתיים של היסטוריה בשבוע זה לא מספיק וכמו ששר החינוך, חבר הכנסת גדעון סער מקדם את הנושא של השואה והסברה של כל השואה בכל המדינות השונות, כגון מגיעים מורים מאוסטריה במיוחד, היתה לנו פגישה משותפת עם שרת החינוך של אוסטריה, כאן בכנסת ישראל, והיא בעצם משתפת פעולה ושולחת לכאן כל שנה מורים ליד ושם, שלומדים על השואה ועל כל המהלך הזה, לדעתי אין שום סיבה שלא יגיעו מורים גם מרוסיה וגם מכל מיני מקומות בכל העולם, ללמוד מה זה מדינת ישראל, לא רק על איך אנחנו הגענו לכאן ולמה, אלא שילמדו בכל העולם על מדינת ישראל.

אנסטסיה מיכאלי: אז תודה רבה ובהצלחה בהמשך.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: אנחנו נאלצים לסיים, כי פשוט עשרה לאחת, ואני מצטערת אם מישהו מכם רצה לדבר ולא ניתנה לו זכות הדיבור.

ליה שמטוב: קבוצה של אנשים שאנחנו מכנים אותם כמסורבי עלייה, מהווים חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של מדינת ישראל, מדינה יהודית ודמוקרטית ואני כחברת הכנסת, אני התחלתי להיאבק ואני אמשיך להיאבק למענכם.

ליה שמטוב: היום, במליאת הכנסת, בשעה ארבע, פעם ראשונה בכנסת, יהיה דיון לכבוד פעילי ומסורבי העלייה ובאודיטוריום כנס בהשתתפות שר התיירות, שר התפוצות, שרת הקליטה, ומסורבי העלייה, שהגיעו מהארץ ומחוץ לארץ.

ליה שמטוב: תודה רבה לכם, הישיבה נעולה.