הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 18, פרוטוקול מספר 70, 2010-11-02 13:00

אורי מקלב: צהריים טובים.

אורי מקלב: אני מתכבד ושמח לפתוח את הישיבה המשודרת.

אורי מקלב: ברשות חבריי ועמיתיי חבר הכנסת שלמה מולה, חבר הכנסת אילן גילאון וחברת הכנסת אורלי לוי.

אורי מקלב: בחרנו היום לדון בפניות הציבור לגבי מציאת פתרונות דיור לנכים הסובלים ממוגבלויות פיזיות.

אורי מקלב: היות שהוועדה משודרת אנחנו צריכים להקפיד יותר על סדרי הדיון מכיוון שאם אנחנו מפריעים למישהו זה לא רק ליושבים פה, אלא לעוד אלפים שצופים עכשיו בערוץ הכנסת בדיון הזה.

אורי מקלב: אני אגיד כמה משפטי פתיחה: בעיית הדיור בארץ היא בעיה ידועה: הקושי בהשגת דירות, מחירי הדירות, הביורוקרטיה בנושא, הרפורמה בתכנון ובנייה – זה נמצא על סדר היום החברתי, זה נמצא על סדר היום הכלכלי, זה גם נמצא על סדר היום המדיני – נושא ההקפאה וההשלכות בעקבות ההקפאה והחרפת המחסור בדיור.

אורי מקלב: הבעיה היא כלל מגזרית, וההשלכות רבות.

אורי מקלב: אנחנו רוצים לדון היום במגזר מסוים – מגזר הנכים – שסובל באופן מיוחד בנושא המחסור בדירות או הקושי במציאת דיור מתאים.

אורי מקלב: אנחנו מבקשים לדון בנושא הדיור הציבורי שנקרא "נ"ר" – נכסי רכישה – הנכסים, במקרה זה דירות, שהמדינה רוכשת עבור ציבור מסוים.

אורי מקלב: אנחנו מבקשים לברר על הקשיים בתהליך מציאת הדיור לסובלים ממוגבלות פיזית; אנחנו מבקשים לדון על הזמן שלוקח עד לאישור וקבלת הזכאות.

אורי מקלב: אנחנו גם מבקשים לדון באפשרות למימוש: לאחר שאדם כבר זכאי, האם הוא יכול לממש את הזכאות שלו, במיוחד בנתונים הספציפיים, כי אנחנו יודעים שהדיור הזה צריך להתאים לנכה בנגישות, וכן האם טבלת המחירים שהמשרדים מאשרים מתאימה לדיור בשטח.

אורי מקלב: האם מחירי הדירות שאנשים באים לממש מתאימים לטבלאות שמשרד השיכון אישר, כלומר שהוא מכיר בשווי הדירות לזכאות לקניית הדירה.

אורי מקלב: אנחנו גם מבקשים לדעת לגבי מהירות התגובה של המשרדים – האם עד שהמשרדים מאשרים לו הדירה לא נחטפת.

אורי מקלב: במצב שוק כזה אנחנו צריכים לדעת שאנחנו חיים בשוק חי, דינמי, יש נתוני שוק שקובעים את המציאות.

אורי מקלב: עוד נבקש לשמוע על תקציב המשרד.

אורי מקלב: כפי שידוע לנו, תקציב המשרד ב-2011 הוא 21 מיליון שקל בלבד- -

אורלי לוי אבקסיס: שירד מ-73 מיליון שקלים ב-2001.

אורלי לוי אבקסיס: זאת קטסטרופה.

אורי מקלב: אז יש כאן ירידה דרמטית בנושא.

אורי מקלב: הייתה גם ירידה בשנה שעברה.

אורי מקלב: לפי החשבון שלי נראה לי שמחיר ממוצע היום של הדירות האלה הוא מיליון שקל.

אורי מקלב: אנחנו מדברים על כך שתהיה אפשרות לממש 21 דירות לפי 21 מיליון שקל.

אורי מקלב: נבקש לשמוע תשובות ממשרד השיכון.

אורי מקלב: נבקש גם לשמוע האם יש מצבים שאנשים כבר ביקשו לקנות, וכולם מסכימים, אבל בגלל בעיות תקציב הוא לא יכול לממש את זה בשנה הזאת, וצריך לחכות לשנה הבאה.

אורי מקלב: בוועדה הזאת אנחנו שמים דגש בישיבה הזאת במיוחד על נושא של ילדים נכים.

אורי מקלב: כפי שמופיע גם במסמך של מרכז המידע והמחקר של הכנסת כדי להבהיר את התמונה, ילדים נכים לא נמצאים באופן מובנה זכאים לרכישת דירה.

אורי מקלב: יכול להיות שיש הלוואות, אולי יש עזרה בשכר דירה, אולי יש עזרה בהתאמות של דירות, אבל באופן מובנה, חוץ ממקרים חריגים מאוד, ילד נכה קשה מאוד – הוא יכול להיות נכה 100% או 150% - שבלי שיקרה נס מיוחד מאוד אין סיכוי שהוא יירפא, והמצב שלו רק יחריף, אבל לא מאשרים לקנות עבור הוריו דירה.

אורי מקלב: הדירה של ההורים יכולה להיות בקומה רביעית או שישית, היא לא מתאימה לא בגישה שלה, לא בהתנהלות בתוך הבית – אין בשום אופן אפשרות להתאמה.

אורי מקלב: במצב כזה לא מסתכלים על הילד כזכאי או כמזכה את הוריו בעזרה לדיור ציבורי, קרי נ"ר.

אורי מקלב: זה מצב אבסורדי במהותו.

אורי מקלב: אנחנו לא מבינים מה ההיגיון.

אורי מקלב: אנחנו נרצה לשמוע בנושא הזה, ואנחנו מקיימים את הישיבה במיוחד לנושאים האלה.

אורי מקלב: זה דבר הכי ברור שקניית דירה לכל אחד זאת החלטה חשובה, גורלית וקשה בחיים לכל בן אדם, וודאי למשפחה שאחד מראשיה מוגבל פיזית או שניים מראשיה ועוד אחד מילדיה.

אורי מקלב: הדרך הארוכה והמיוסרת עד שסוף-סוף אפשר לממש את זה – עד שמגיעים לבאר ורוצים לשתות ממנה, ואי אפשר, זה דבר לא סביר ואי אפשר להסכים איתו.

אורי מקלב: לכן נעשה הכול כדי לאפשר את הדבר הזה ולהרחיב את האפשרות לממש את הזכות לקנות דירה.

אורי מקלב: אנחנו נבקש מהזכאים עצמם להציג את הבעיה שלהם כדי שישקפו את המצב באופן אמיתי וחי – מה הם עוברים, במה הם נתקלים, מה הם היו רוצים שנשנה.

אורי מקלב: לאחר מכן ניתן למשרדים הרלוונטיים לתת את התשובות.

אורי מקלב: ודאי שחבריי חברי הכנסת, כל אחד לפי התור משמאל והלאה בלי שום קונוטציה פוליטית, יוכלו לומר את דבריהם.

אורי מקלב: חבר הכנסת מולה, בבקשה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני היושב ראש.

שלמה מולה: אני רוצה להודות לך שהדיונים שאתה יוזם ומגיעים לכאן הם דיונים מאוד פוריים שנוגעים לנושאים הכי רגישים בחברה הישראלית.

שלמה מולה: עצם קיום הדיון הזה, העובדה שיש צורך לקיים את הדיון – אני מתבייש בו.

שלמה מולה: למה צריך לבקש לקיים דיון?

שלמה מולה: למה דבר כזה במדינה שיש בה מיליארדים של תקציב, זה לא יכול להיות מובן מאליו?

שלמה מולה: למה להטריח אנשים שגם ככה קשה להם, לבוא לכאן לכנסת כאילו להתחנן?

שלמה מולה: אני לא הרבה שנים פה חבר כנסת, שנתיים ושמונה חודשים, וכשמגיעים דיונים כאלה כאיש ציבור זה מבייש אותי.

שלמה מולה: אבל לעצם העניין: אני מטפל במקרה ספציפי אחד שנרתמתי אליו לפני מספר חודשים.

שלמה מולה: אני לא אגיד את השם, אבל אני אספר את הסיפור: יש בחורה נכה שגרה עם אמא שלה, אם חד הורית, ועם שתי אחיות שלה בדירת עמידר.

שלמה מולה: קודם כול אני לא מבין מראש איך נתנו לאותה גברת לגור בקומה שלישית בבניין ללא מעלית כשידעו מראש שהבחורה לא יכולה.

אורי מקלב: נכה על כיסא גלגלים?

שלמה מולה: נכה על כיסא גלגלים.

שלמה מולה: היא הייתה במרכז קליטה, ואמרו לה "take it or live it" – זה מה שיש, תיקחי.

שלמה מולה: במקרה זאת בחורה יוצאת אתיופיה, וכנראה לא היו לה מספיק מרפקים.

שלמה מולה: אני לא מאשים אותה, דווקא אלה שטיפלו בה – אני כל כך כועס עליהם- -

אורי מקלב: אז עוד לא היית חבר כנסת.

שלמה מולה: לפני כן.

שלמה מולה: במרכז הקליטה היו אנשים שהיו צריכים לטפל בה, ואני כועס עליהם- -

אילן גילאון: אז עוד לא היו אריתריאים.

אילן גילאון: עכשיו יש אריתריאים, אז האתיופים תפסו- - -

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: הסיפור הגיע אליי ופניתי לישראל שוורץ ממשרד השיכון, והוא זירז את התהליך.

שלמה מולה: אפילו להגיש בקשה דרך עמידר לקח להם 12 חודשים – אפילו כדי להגיש בקשה.

שלמה מולה: כשהייתי בקניות ב"מגה" תופסת אותי אחותה שעובדת שם.

שלמה מולה: היא אומרת לי, אתה מוכר לי, נראה לי שאתה חבר כנסת.

שלמה מולה: אמרתי לה, כן.

שלמה מולה: היא אומרת לי שהיא לא רוצה לעכב את הלקוחות, אז היא רוצה את הטלפון שלי.

שלמה מולה: אני מקבל טלפון ממנה אולי אחרי רבע שעה כשהייתה בהפסקה, וכשהיא סיפרה את הסיפור לא האמנתי שיכול להיות דבר כזה.

שלמה מולה: קבעתי איתה פגישה למחרת בבוקר, לקחתי את כל הניירות, העברתי לכל מי שצריך להעביר.

שלמה מולה: צריך להודות שברגע שהעברתי את המסמכים האישורים הגיעו, לא הייתה בעיה.

שלמה מולה: זה לקח כמעט חודש עד שההחלטה התקבלה בוועדה.

שלמה מולה: אלא מה, התקבלה החלטה בוועדה, ואמרו שזה הסכום שמגיע.

שלמה מולה: אמרתי, או שדירות נרכשות ותור לדירת עמידר אין, כמובן.

שלמה מולה: אמרו לה שבראשון לציון ששם היא גרה כבר חמש שנים, מגיע לה לקבל דירה מסוימת.

שלמה מולה: אני הרמתי טלפון לכמה מתווכים ושאלתי מה אפשר לקנות בסכום הזה.

שלמה מולה: אמרו לי, אתה יכול לשכוח, אתה לא תקנה בסכום הזה.

שלמה מולה: אין סיכוי לקנות דירה בסכום הזה בראשון לציון.

שלמה מולה: בינתיים הבחורה הזאת לא ראתה את השמש בחוץ כל הזמן.

שלמה מולה: הלכתי לבקר אותה.

שלמה מולה: כל התקופה הזאת לאישה הזאת לא היה מזגן בבית.

שלמה מולה: אתם יודעים מה עבר עליה בבית בתקופת החום?

שלמה מולה: אין לכם מושג אפילו איזה סבל.

שלמה מולה: אני שואל, למה במדינה עם אמצעים כאלה זה קורה.

שלמה מולה: לא מגלים קצת רגישות?

שלמה מולה: אני לא מבין למה.

שלמה מולה: בשבוע שעבר בעקבות הפגנת הנכים הגשתי הצעה לסדר.

שלמה מולה: לקחתי נושא שדיברת עליו, הנושא של הילדים – אפילו לתת להם יום חינוך ארוך עד 17:00.

שלמה מולה: שאלתי שאלה.

שלמה מולה: אני מדבר עם אנשי האוצר, אני מברר איתם ועם אנשי החינוך.

שלמה מולה: אז מה אומרים לי?

שלמה מולה: אני מדבר עם הרצוג, הוא אומר לי שזה לא בתחום האחריות שלו ושולח אותי לשר החינוך.

שלמה מולה: אני אומר לשר החינוך, והוא אומר לי, שזה לא באחריותו.

שלמה מולה: אני שאלתי את הרצוג – יש הצעת חוק, למה אתה לא מקדם?

שלמה מולה: אמרת שתקדם אותה.

שלמה מולה: הוא אמר, טוב, אני לא זוכר שיש הצעת חוק.

שלמה מולה: זה כל כך מכעיס אותי.

שלמה מולה: אבל אני מציע שבדיון הזה נוודא שהתקציבים למשרד השיכון לא יקוצצו.

שלמה מולה: צריך להגדיל את הסכומים בהתאם לטבלת היישובים.

שלמה מולה: דרך אגב, שאלתי, אם אני אעשה מגבית לאותה גברת ואביא תוספת של עוד 150 אלף שקל – אמרו לי, לא, אתה לא יכול לעשות את זה.

קריאה: - - -

שלמה מולה: לא אני.

שלמה מולה: האישה רוצה לקנות דירה, ועל הסכום שהיא מקבלת היא רוצה לעשות מגבית.

שלמה מולה: אמרו לה, שאת זה היא לא יכולה לעשות.

שלמה מולה: אני לא מבין מה האטימות הזאת.

שלמה מולה: במצב הנדל"ן שקיים כרגע אני רוצה שמישהו יגיד לי בראשון לציון אם אפשר לקנות דירה ב-613 אלף שקל.

שלמה מולה: אני רוצה לראות מישהו שיגיד לי אם יש דירה אחת כזאת.

שלמה מולה: היום אין דירה כזאת בראשון לציון.

שלמה מולה: דרך אגב, אפשר לקנות, אין בעיה, אבל אפשר לזרוק אותם לשכונה שיש בה סמים ואלכוהול, זה אין בעיה- -

קריאות: שם אנחנו נמצאים.

שלמה מולה: אין בעיה שם, אבל אני לא הייתי רוצה לשלוח.

שלמה מולה: לכן מה שצריך לצאת מהישיבה הזאת – טבלת הסכומים המוצעת איננה מספיקה.

שלמה מולה: לכן אנחנו לא קונים, לכן אתה תראה ברשימת הביצוע שיש מעט מאוד אנשים שמצליחים לממש גם את מה שהמדינה מציעה.

שלמה מולה: לכן לדעתי, הסכומים לא מספיק טובים, בוועדות שנותנות תשובות הביורוקרטיות גדולות מדי, ענקיות מדי – לך תביא נייר, אל תביא נייר.

שלמה מולה: אני לא יודע – יכול להיות שבאופן תמידי נצטרך לטפל בבעיה הזאת.

שלמה מולה: לא להסתפק רק בישיבה הזאת, אלא לקחת כל מקרה ומקרה.

שלמה מולה: אני מוכן להתגייס, אדוני היושב ראש, למקרים כאלה אם צריך לקיים ישיבה מיוחדת פעם בשבוע עד שנוכל לקבל את כל התור ולראות שאנשים לא סובלים.

שלמה מולה: תודה רבה.

אורי מקלב: תודה רבה.

אורי מקלב: דברים שיוצאים מן הלב ונקווה שייכנסו ללב.

אורי מקלב: אני אבקש מחברי הכנסת הנוספים דוגמה אישית שלנו.

אורי מקלב: מכיוון שיש כאן ילדים שקשה להם מאוד, וההורים לא יכולים להמתין נתחיל עם שניים-שלושה שחייבים לצאת עם הילדים שבמצב קשה מאוד.

אבנר עורקבי: קשה להם מאוד להישאר פה.

אבנר עורקבי: יש לנו פה ילדה שמטופלת כרגע במצב מאוד קשה.

אורי מקלב: משפחת חגואל, בבקשה.

אסתר חגואל: רונן גם פה, והוא גם יודע הכול.

אסתר חגואל: יש דירה מותאמת, פשוט בא שמאי והעריך אותה עכשיו ב-1.15 מיליון.

אסתר חגואל: אם משרד השיכון רק יגיד שהדירה מוכנה כדי להיכנס, רונן יודע מה מצב הדירה.

אסתר חגואל: יש דוח שאפילו צבע לא צריך לעשות בה.

אורלי לוי אבקסיס: מה הזכאות שנתנו לך ועל כמה עומדת הזכאות שנתנו לך?

אסתר חגואל: 1.39 מיליון.

אסתר חגואל: אני משפחה עם שישה ילדים, איפה ההיגיון?

אורלי לוי אבקסיס: אז מה ההפרש?

אסתר חגואל: זה לא ההפרש, השמאי העריך אותה פחות, אז פה אני נופלת.

קריאה: איפה את גרה?

אסתר חגואל: בדירת עמידר, קומה שנייה, בלי מעלית, שלושה חדרים.

אסתר חגואל: אני בניתי חדר- -

שלמה מולה: באיזה יישוב?

קריאה: בבת-ים.

אורי מקלב: אני מבין שהמחיר שמבקשים מגברתי לא מתאים לשמאות של משרד השיכון.

אורי מקלב: השמאי מעריך אותה בפחות כסף ממה שמבקשים, ואת מסבירה שמכיוון שהדירה מוכנה ולא צריך להשקיע בה זה גם מצדיק את המחיר, ואת משיגה על השמאי.

אורי מקלב: המצב היום הוא שאת עם שישה ילדים שנמצאת בדירת שלושה חדרים שלא מתאימה עם ילד נכה מאוד בדירה הזאת.

קריאה: קומה שנייה בלי מעלית.

אורי מקלב: אנחנו מבינים.

אורי מקלב: יש דברים שלא צריך להוסיף הרבה מילים.

אורי מקלב: עצם המצב הזה, לראות את זה, לשמוע את זה – הדברים משתקפים וברורים מאוד.

אסתר חגואל: אני חולת סרטן, ואין לי כוח להרים אותו.

אסתר חגואל: אני באתי מבית החולים, הם נתנו לי לחזור עד 15:00.

אסתר חגואל: העובדים הסוציאליים יודעים שם את המצב של הילד, כי אם הם לא היו יודעים הם לא היו נותנים לי להגיע.

אסתר חגואל: אני בטיפול כימותרפי מאוד קשה.

אסתר חגואל: אין לי כוחות.

אסתר חגואל: די, - - - מ-44 זכאית.

אסתר חגואל: אני צריכה להיות חולת סרטן בשביל שמישהו יקשיב?

שמחה בניטה: רק מעצבים אפשר להיות חולה סרטן.

אסתר חגואל: - -  כל משרד השיכון מכיר את הסיפור שלי.

אורי מקלב: שמחה, היא מדברת עכשיו.

שמחה בניטה: לא, שיבינו אלה שנותנים את הדין- - -

אורי מקלב: שמחה, אני לא אאפשר את זה.

אורי מקלב: אני רואה מההתחלה שבחרת לך את הדרך.

אורי מקלב: אני לא אאפשר את זה, אני אתן לכולם.

אורי מקלב: כל אחד צריך את הזמן שלו.

אורי מקלב: הפרעת לה ממש.

אורי מקלב: היא הציגה את הדברים, היא לא הייתה צריכה שום עזרה בעניין שלה.

אורי מקלב: לא היה שום צורך להפריע לה.

אורי מקלב: זה רק הפריע לה וגם לנו כדי להתרשם עד הסוף.

שמחה בניטה: רק לבטא את הכאב שלה.

אורי מקלב: שמחה, אני מבקש לא להמשיך.

אורי מקלב: קודם כול אנחנו מאחלים לך רפואה שלמה.

אורי מקלב: אנחנו מבינים שאת צריכה לעזוב את המקום.

אורי מקלב: המקרה שאת מציגה באמת משקף את המצב.

אורי מקלב: ראינו דוגמה, ונקווה שגם נמצא פתרון מהיר בנושא.

אורי מקלב: אנחנו נמצא את המשרדים ונהיה איתך בקשר.

אורי מקלב: אסנת אוחיון, בבקשה.

אסנת אוחיון: ילד חולה C.P. בגלל דלקת קרום המוח בילדות.

אסנת אוחיון: היום הוא בן 21.

אסנת אוחיון: אני גרה בדירה בקומה שנייה, 54 מטר, שמונה נפשות – שני זוגות תאומים – בלי מעלית.

אסנת אוחיון: לא מגיעה לי דירת נ"ר, לא אישרו לי.

שלמה מולה: למה?

אסנת אוחיון: הם טוענים שהייתה לי דירה שרכשתי, מכרתי אותה, החזרתי את המשכנתא, והם ראו שלא נשאר שום דבר.

אסנת אוחיון: כיום לא מגיע לי לקבל דירת נ"ר.

אסנת אוחיון: מה שכן, אישרו לי סיוע של 556 אלף שקל, מזה סך של 324 אלף שקל מענק מותנה ו-232 אלף שקל הלוואה.

אסנת אוחיון: היום אני לא יכולה למצוא דירה בת ארבעה חדרים ב-556 אלף שקל.

אורי מקלב: איפה את גרה?

אסנת אוחיון: אני גרה בקריית גת.

אורי מקלב: גם בטבלה שלנו זה לא נמצא במקומות היקרים.

אורי מקלב: מה הפער בין הדירה שאת יכולה לקנות לבין מה שמשרד השיכון מאשר לך?

אסנת אוחיון: אני לא יכולה לקנות בית בכלל.

אורי מקלב: אין לך בכלל זכאות עכשיו?

אסנת אוחיון: אין לי זכאות.

אסנת אוחיון: אני מכרתי בית בגלל הילד, אני לא עובדת.

אסנת אוחיון: במקצועי אני עובדת, ולא עבדתי בגלל המצב של הילד.

אסנת אוחיון: זה ילד שחטף דלקת בקרום המוח, עבר ניתוחי מוח.

אורי מקלב: אני מבקש גם ממשפחת יוסף מסרי לדבר.

אורי מקלב: בבקשה.

יוסף מסרי: שלום לוועדה.

יוסף מסרי: אני בעל משפחה של שש נפשות: שני בנים ושתי בנות נכות עם C.P..

יוסף מסרי: יש לי 150% נכות.

יוסף מסרי: הם תמיד צריכות השגחה ועזרה.

יוסף מסרי: אין מי שיעזור לנו.

יוסף מסרי: ביקשתי מהרווחה לעזור לנו, ולא רוצים לעזור לנו בשום דבר.

יוסף מסרי: אנחנו גרים בבית של 50 מטר בשכירות.

יוסף מסרי: אין לנו בית בכלל.

יוסף מסרי: ביקשנו ממנהל משרד השיכון שיעזור לנו, והם אמרו שכשהבנות יהיו בנות 18 ומעלה יוכלו לעזור.

יוסף מסרי: כל פעם אני הולך ומדבר איתם, אולי יש חוק חדש שיכול לעזור לנו- -

שלמה מולה: מה זאת אומרת, אם הבנות לא בנות 18 אתה לא מקבל סיוע?

אורלי לוי אבקסיס: הן לא מזכות.

אורי מקלב: גיל 21.

אורי מקלב: אני גם לא בטוח שזה בגיל 18.

אורלי לוי אבקסיס: ילדים לא מזכים באופן אוטומטי את ההורים שלהם בדירת נ"ר.

אורי מקלב: ילד נכה לא מזכה את ההורים שלו.

אורי מקלב: אדם נכה – כן, אבל ילד נכה, לא.

אורי מקלב: יוצאים מנקודת הנחה שאולי ילד אפשר להרים- -

אורלי לוי אבקסיס: שההורים יהיו העובדים הסיעודיים שלו.

אורי מקלב: זה עד גיל 21.

אורי מקלב: יש אולי הטבות כמו עזרה בשכר דירה- -

אורלי לוי אבקסיס: אבל בוא לא נשכח שגם אין עזרה בעובדים סיעודיים.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו דיברנו על זה בוועדה שקיימנו.

אורי מקלב: אנחנו עכשיו בדיונים, אבל אנחנו מפרידים בין הדברים: בין העזרה של שר"ם לבין הילדים הנכים האלה, שאנחנו יודעים מה המשמעות לגבי ההורים, אבל גם לגבי עצם הדיור שלהם.

אורי מקלב: אמרנו שנתמקד הפעם מעבר לבעיה שיש לכל נכה, בשאלה מדוע הילדים הנכים לא מזכים את ההורים בדירת נ"ר.

אורי מקלב: אנחנו מדברים על מקרים שאין יכולת, ואנחנו יודעים שלא ישתנו- -

שלמה מולה: זה במילא דירה של המדינה, ובסוף היא תגיע למדינה.

שלמה נקווה: נציג משרד השיכון פה יכול לעזור לכם.

אורי מקלב: אנחנו יודעים, נגיע למשרד השיכון.

אורי מקלב: אנחנו גם יודעים עוד דבר אחד: ההורים האלה עושים מאמצים מאוד גדולים כדי להחזיק אותם בבית.

אורי מקלב: אם הילדים האלה היו הולכים למוסדות למדינה זה היה עולה הרבה יותר- -

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו גם לא ממליצים להם.

אורי מקלב: לא זו, אף זו – אני רוצה להגיד דבר אחד שאולי לא נעים להגיד אותו ברבים: מכיוון שהילדים האלה גרים בבית תוחלת החיים שלהם הרבה יותר ארוכה.

אורי מקלב: ההשקעה שההורים משקיעים בהם, מוסרים את נפשם ממש כדי לגדל אותם ולטפח אותם – הם לא יכולים לקבל את זה בשום מוסד.

אורי מקלב: לכן גם התוצאה וההמשך הוא שתוחלת חייהם של הילדים האלה היא יותר ארוכה.

אורי מקלב: אשר על כן כל מחשבות נסתרות שיש אולי למשרדים מדוע לא מאשרים לילדים הן מחשבות שצריכות להתבטל מאליהן.

אורי מקלב: אנחנו רואים את זה גם אחרי גיל 21 שלילדים האלה יש תוחלת חיים וחיים יותר טובים.

אורי מקלב: לכן איך אפשר לחשוב בכלל שילדים כאלה צריכים לעלות לא קומה אחת ולא שתי קומות, אלא בכלל כמה מדרגות?

רונן כהן: אדוני היושב ראש, אני חייב בצד העובדתי- -

אורי מקלב: רק שנייה, אני אתן את רשות הדיבור.

רונן כהן: לא, כי ילדים זכאים.

אורלי לוי אבקסיס: לא באופן אוטומטי.

אורי מקלב: אתם יכולים ללכת, אנחנו מבינים את המצב.

אסנת אוחיון: אני יכולה לשאול אותו?

אסנת אוחיון: כשדיברתי אמרתי שאני לא זכאית לדירת נ"ר, והוא צעק שאני זכאית.

רונן כהן: לא, את זכאית לחלופה של נ"ר.

אסנת אוחיון: לא, בפירוש אמרו לי שאני לא זכאית.

רונן כהן: הבנתי.

אסנת אוחיון: אין חלופה.

רונן כהן: לא זכאית לרכוש דירת נ"ר.

רונן כהן: היא זכאית לרכוש דירה במסגרת המבצע, כלומר מענק- -

קריאות: - - -

שמחה בניטה: אבל אין לה כסף.

שמחה בניטה: בגלל זה היא מכרה את הדירה.

רונן כהן: אני מאוד רוצה לענות.

רונן כהן: אני מכבד, אני מכבד.

אורי מקלב: מר מסרי, בבקשה.

יוסף מסרי: אני גר בכפר שיש בו 12 אלף תושבים.

יוסף מסרי: כל שנתיים נותנים שבעה מגרשים, וכל מגרש צריך תעודת זכאות.

יוסף מסרי: הילדים שלי לא יכולים להוציא תעודת זכאות כי הם מתחת לגיל 18.

יוסף מסרי: איך אני אחיה?

יוסף מסרי: אני גר בבית של 50 מטר, המקלחת שלהן במטבח, אני ואשתי ישנים בסלון, וארבעה ילדים ישנים בחדר של 15 מטר – זה הבית שלנו.

יוסף מסרי: אין אפשרות לחיות.

יוסף מסרי: אני כל יום מת, כל יום אני מסתכל שמישהו יעזור לנו – הולך לרווחה, הולך למועצה, הולך למשרד השיכון, הולך למנהל – אף אחד לא רוצה לעזור לנו.

יוסף מסרי: אני גם מתנדב באקי"ם ועוזר לאנשים כדי שייתן לי עניין.

יוסף מסרי: אני תמיד נותן יד לאנשים באזור שלנו.

יוסף מסרי: אבל מישהו שייתן לנו יד לעזור לילדים האלה לחיות חיים כמו שצריך.

יוסף מסרי: הם צריכים מיטות מיוחדות, צריכים כיסאות רחיצה מיוחדים.

יוסף מסרי: שייתנו לי דירה בקומה ראשונה, ייתנו לי מגרש אדמה לבנות עליו.

יוסף מסרי: רק שייתנו לי מגרש לקנות דירה מיוחדת לילדים האלה.

יוסף מסרי: הם רוצים לחיות כמונו.

שלמה מולה: איפה אתה גר?

יוסף מסרי: בצפון, ליד כרמיאל.

אורי מקלב: תודה.

אורי מקלב: הבהרת את זה היטב, מר מסרי.

אורי מקלב: אנחנו נעבור עכשיו- -

שלמה נקווה: יש פה זוג עם שלושה ילדים נכים ורציתי שהוא ידבר.

אורי מקלב: בבקשה, רונן מדרי.

רונן מדרי: שלום.

רונן מדרי: אנחנו הורים לשלישיית נכים שמרותקים לכיסאות גלגלים.

רונן מדרי: יש להם שיתוק מוחין בדרגה מאוד קשה.

רונן מדרי: אנחנו היום במשא ומתן עם משרד הבינוי והשיכון כבר תקופת-מה- -

אורי מקלב: אתם חמש נפשות?

רונן מדרי: כן.

רונן מדרי: בהתחלה הקצו לנו דירת שלושה חדרים, שזה נשמע לי מאוד אבסורד וערערתי- -

אורלי לוי אבקסיס: דירת עמידר או דירת נ"ר?

רונן מדרי: על דירת נ"ר.

שלמה מולה: איפה אתם גרים?

רונן מדרי: בראש העין.

רונן מדרי: כיום אנחנו גרים בקומה רביעית עם מעלית, ואני כבר לא מדבר שיש לנו סרטים לא פעם ולא פעמיים כשהמעלית נתקעה לנו, ומיותר לציין מה זה עם  שלושה נכים, לרדת מדרגות ארבע קומות.

רונן מדרי: החיים לא קלים גם ככה עם הילדים עצמם, עם הטיפול בהם ועוד הרבה.

אורי מקלב: בני כמה הילדים?

רונן מדרי: בני ארבע.

אורי מקלב: שלישייה?

רונן מדרי: כן.

רונן מדרי: שלושתם במצב לא קל.

רונן מדרי: אני פשוט מבקש שיבינו את העניין.

רונן מדרי: המצב הוא מאוד חריג.

רונן מדרי: זה לא ילד אחד ולא שניים, זה שלישייה – הכול כפול שלוש בהרבה דברים.

אורי מקלב: לא מאשרים לך- -

רונן מדרי: אני חייב דירת קרקע עם נגישות.

אורי מקלב: ולא אישרו לך בכלל?

רונן מדרי: אישרו לי דירת ארבעה חדרים, אבל הסכום שהקצו לי לא מספיק.

אורי מקלב: תגיד את הסכומים – מה הקצו לך ומה הסכומים.

רונן מדרי: בהתחלה אישרו כ-800 אלף שקל, אחרי שערערתי העלו ל-1 מיליון שקל.

רונן מדרי: אחר כך שוב ערערתי, וכל פעם אני צריך- -

אורי מקלב: מה המחירים היום?

רונן מדרי: נכון להיום – 1.187 מיליון.

ציפורה מדרי: אבל זה לא מספיק לדירת קרקע.

רונן מדרי: זה לא מספיק לדירת קרקע עם חמישה חדרים לפחות.

אורי מקלב: מה המחיר של דירת קרקע?

רונן מדרי: לפחות 1.5 מיליון.

רונן מדרי: ראיתי דירת גן שמתאימה לצרכים של הילדים.

רונן מדרי: הילדים גדלים, והם צריכים מיטות יותר גדולות, מיטות לפי הצרכים שלהם.

רונן מדרי: יש להם הציוד הרפואי שלהם וכל הדברים מסביב.

רונן מדרי: זה לא פשוט.

אורי מקלב: אתם מטפלים בילדים לבד?

רונן מדרי: אנחנו מטפלים בהם.

שלמה נקווה: אלה גיבורים, אלה.

שלמה נקווה: גיבורים.

רונן מדרי: אנחנו מטפלים בילדים האלה במסירות נפש.

רונן מדרי: אנחנו לא עובדים.

רונן מדרי: החיים שלנו פשוט נעצרו לנו.

אורי מקלב: כולכם עבדתם ועזבתם את העבודה- -

ציפורה מדרי: רק הילדים עכשיו.

רונן מדרי: אנחנו רואים בעיניים את הילדים שלנו, זה הכול.

שלמה מולה: בני כמה הילדים?

רונן מדרי: בני ארבע.

שלמה נקווה: חשוב שגם המאזינים ידעו שאם הוא היה שם אותם במוסדות זה היה עולה 100 אלף שקל בחודש, וזה היה נופל על המדינה.

שלמה נקווה: איפה השיקולים של המדינה פה?

שלמה נקווה: אני מסתכל עליהם וכולי בפנים בוכה – איך בכלל האנשים האלה צריכים להגיע לכנסת?

שלמה נקווה: לא היו צריכים להגיע לכאן.

שלמה נקווה: הם היו צריכים לקבל דירות – כולם פה היו צריכים לקבל דירות.

שלמה נקווה: חבל שאין כאן האנשים הנכונים שבאנו לתקוף אותם, ודווקא שמתם בשורה הזאת את החברים הטובים שלנו- -

אילן גילאון: לא שמנו.

שלמה נקווה: - - ואנחנו פה קושרים את עצמנו.

שלמה נקווה: מדינת ישראל צריכה לפתור את הבעיה של הדיור של הילדים הנכים.

שלמה נקווה: זאת בושה שהם הגיעו לפה.

רונן מדרי: אני במצב לא פשוט.

רונן מדרי: אני כרגע נמצא פה עכשיו.

רונן מדרי: הייתי מביא אותם, אבל הם ילדים שמפרכסים.

רונן מדרי: אני יושב איתך פה לדבר, ואני בפחד מה קורה איתם שם.

רונן מדרי: הסבתות איתם זה לא פשוט.

רונן מדרי: אני לא צריך להגיע למצב שאני פה וצריך להיות בפחד.

רונן מדרי: אני רוצה לראות שמישהו מלמעלה יבוא- -

ציפורה מדרי: יום אחד.

רונן מדרי: איזה יום אחד?

רונן מדרי: חצי שעה תבוא, תהיה עם ילדים כאלה, תטפל בהם, אני רוצה לראות.

רונן מדרי: חצי שעה.

אורי מקלב: במקום שאנחנו נישא אתכם על כפיים הם נושאים את הילדים על הכפיים.

רונן מדרי: למה אנחנו צריכים לעבור את כל זה, על מה?

ציפורה מדרי: הם גדלים, וככל שהם גדלים הקושי גדל.

רונן מדרי: איפה הזכויות?

רונן מדרי: חובות נתתי למדינה, ואני נותן – איפה הזכויות שלי?

רונן מדרי: זה המצב עכשיו, צריך לתת יד בעניין הזה.

רונן מדרי: זה מצב חריג, זה לא פשוט.

שמחה בניטה: רצינו שהשר יהיה פה.

שמחה בניטה: השר היה צריך לתת כאן תשובות.

רונן מדרי: אי אפשר להמשיך עם זה ככה.

אורי מקלב: אם הוא היה סר למרותנו אז הכול היה נראה אחרת.

שלמה נקווה: אני חושב שהכתובת זה שר האוצר- -

אסנת אוחיון: שר האוצר זה הכתובת- -

שלמה נקווה: - -  שהקצה את הכסף וקשר אותם בחוט.

אסנת אוחיון: - - - להקשיב לנו.

שמחה בניטה: יקשיב, אז מה זה עוזר?

אסנת אוחיון: האוצר צריך לתת כסף.

שמחה בניטה: הוא יכול להקשיב ולהגיד כן, כן, כן זה לא עושה כלום.

שמחה בניטה: ת'כלס זה לתת כסף.

אורי מקלב: חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.

אילן גילאון: אני אשתלב בהמשך כי הייתי רוצה לשמוע פתרונות.

אילן גילאון: הרי לתאר את המצב אנחנו יודעים.

אילן גילאון: הבעיה המרכזית היא שאין דירות, לא נבנו דירות בדיור הציבורי בכלל עד היום.

אילן גילאון: כל השאלה היא מי מקבל כמה ולמה - - - זאת בושה וחרפה שאנחנו צריכים לתקן כל פעם דברים שלא היו צריכים להיות מקולקלים מראש.

אילן גילאון: אני בכיוון של מומו לגמרי בעניין הזה.

אילן גילאון: אני אשתלב בדיון יותר מאוחר.

אילן גילאון: אני רוצה לשמוע פתרונות.

אורי מקלב: זאת לא בעיה של דירות.

אורי מקלב: במקרה הזה מאפשרים להם לקנות- - -      אילן גילאון:     	אותה הסיבה שהם יושבים בהפגנה על הנושא של הקצבאות היא הסיבה שהם צריכים להיות כאן בגלל - - - היא הסיבה שחסרים כיסאות, היא הסיבה שסוגרים לעיוורים – אותה סיבה מרכזית בדיוק.

אורי מקלב: שלא תפחד לתקוף את מי שאתה רוצה.

שלמה נקווה: אז תגידו בעולם שמדינת ישראל לא רוצה נכים, תצאו בגלוי ואל תשחקו אותה יפי נפש, תסעו לכל הקונגרסים בעולם ותייצגו את המדינה ותבנו מגדלים פה על אנשים.

שלמה נקווה: אלה שבונים מגדלים מטפלים באנשים כי כל המגדל הזה ייפול.

שלמה נקווה: כי משפחה ענייה זאת פצצה מתקתקת, ואנחנו רואים את זה כל יום ברחובות.

שלמה נקווה: אסור שיהיו עניים, ובמיוחד שלא יהיו נכים שאין להם התנאים שלהם.

אורי מקלב: תודה, מומו.

אורי מקלב: במקרה הזה, בשונה מדירות- -

אילן גילאון: הדיון הוא לא ברחמים, הדיון הוא בזכויות בסיסיות של אזרחים בתוך מדינה.

אילן גילאון: זה הדיון, שאנחנו נבין טוב-טוב.

אילן גילאון: כל פעם לנהל את אותו דיון ולעשות עוד יורצייט לנכים.

אילן גילאון: כל פעם עושים פה אזכרה לאיזשהו משהו, ואחרי זה ממשיכים הלאה.

אילן גילאון: מי מקבל – כמה?

אילן גילאון: מי משלם – כמה?

אילן גילאון: יש פה קבוצה של 80 מיליונרים שמקבלים את כל טוב המדינה- -

שמחה בניטה: נכון.

אילן גילאון: - -  אי אפשר - - -

אורלי לוי אבקסיס: להם יש גם חובות אבודים שהבנקים מוחקים.

שלמה מולה: אוצרות המדינה לוקחים בכיף.

אורי מקלב: בשונה מדירות עמידר כאן מדובר על כך שיש אפשרות לאנשים לקנות דירות.

אורי מקלב: השאלה היא מה התקציב.

אילן גילאון: למה הם צריכים לקנות?

אילן גילאון: למה אין דירות להשכרה?

אורי מקלב: השכרה זה התאמות- -

אילן גילאון: לא, כי לקחו את הכסף של הדיור הציבור בגניבה ולא בנו דירה במשך 15 שנים מהכסף.

אילן גילאון: החוק קבע שהכסף הזה נועד לבניית דירות.

שלמה נקווה: איפה מבקר המדינה שיחקור את זה?

שלמה נקווה: זה דורש חקירה ממשלתית.

אורי מקלב: היום ביטוח לאומי לא ייתן לך שום תקציב להתאמה אם הדירה היא שכורה.

קריאה: נכון.

שמחה בניטה: אתה גם לא יכול כי בעל הבית לא ייתן- -

אורי מקלב: בעל הבית לא ייתן, אבל ביטוח לאומי לא יתקצב את זה אם הדירה שלך.

שמחה בניטה: נכון.

שמחה בניטה: משרד הבריאות לא יתקצב.

אילן גילאון: תני לי חודש להיות שר אוצר, אני לא צריך יותר מזה, בסדר?

אילן גילאון: לא צריך את כל הדאווין הזה.

אילן גילאון: אין מאיפה לקחת?

אילן גילאון: אני אראה לך תוך שלוש דקות מאיפה.

אורי מקלב: חברת הכנסת אורלי לוי.

אורלי לוי אבקסיס: אני מראש מתנצלת כי עוד מעט אני צריכה לעזוב, יש לי ביקור במעון על"ה לילדים נכים סיעודיים.

אורי מקלב: איפה?

אורלי לוי אבקסיס: בירושלים.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה אבסורד אחד גדול.

אורלי לוי אבקסיס: חוק הדיור הציבורי היה אמור לפתור בעיות ולתת לאנשים הזדמנות לרכוש את דירתם ולחיות בה בכבוד, בעיקר אנשים ששנים ארוכות משלמים שכר דירה למדינה.

אורלי לוי אבקסיס: בעיקרון שהזכיר חבר הכנסת אילן גילאון המדינה הייתה אמורה להשתמש באותם כספים כדי לבנות בתים חדשים כדי להגדיל את המלאי.

אורלי לוי אבקסיס: האבסורד הנוסף הוא שלא כל הדירות נמכרו לזכאים.

אורלי לוי אבקסיס: זאת שאלה שגם הפניתי למשרד השיכון בתחילת הקדנציה שלי וגם קיבלתי תשובה עמומה.

אורלי לוי אבקסיס: אני יודעת על דירות שיצאו לשוק החופשי, חברים.

אורלי לוי אבקסיס: כי אמרו שלא שווה למשרד השיכון לשפץ.

אורלי לוי אבקסיס: מצד שני גם לא יוצרים דירות חדשות.

אורלי לוי אבקסיס: צריך לשים את הדגש על הבעיה המהותית: גם אם נצא מנקודת הנחה שכולם יקבלו את הזכאות המלאה שלהם – אם מדובר פה שכל הקודם זוכה, ומדובר פה על 21 מיליון שקל בשנה – נגמר התקציב, יש לך זכאות.

אורלי לוי אבקסיס: אתה לא יכול לעשות כלום.

אורלי לוי אבקסיס: איך אמר פעם שמיר: אז תמסגר ותתלה את זה על הקיר.

אורלי לוי אבקסיס: מה יעשו אותם ילדים?

אורלי לוי אבקסיס: מה תעשה אותה משפחה?

אורלי לוי אבקסיס: האבסורד הגדול יותר הוא שאותם ילדים לא מזכים את ההורים שלהם באופן אוטומטי בדירת נ"ר, מה שאומר שההורים צריכים לחפש.

אורלי לוי אבקסיס: שמענו כאן על זוגות שעזבו את מקום עבודתם כדי להפוך להיות עובדים סיעודיים של הילדים שלהם, ובפועל הם חוסכים כסף למדינה.

אורלי לוי אבקסיס: כל יום שהילד נמצא בחזקת ההורים המדינה חוסכת כסף- -

רונן מדרי: בית חולים פרטי בבית.

אורלי לוי אבקסיס: אני מבינה לחלוטין את מה שאתה אומר.

אורלי לוי אבקסיס: מצד שני, גם אם נכניס את הילדים לתוך הזכאות האוטומטית לדירת נ"ר ולא גיבשנו סעיף תקציבי בהתאם – נשארנו באותה בעיה.

אורלי לוי אבקסיס: כיום יש כ-80 ממתינים בשנה שזכאים כבר לדירת נ"ר, אבל אומרים להם – נגמר התקציב השנתי.

אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו לא נעשה פה מהלך שיגדיל בהתאם לזכאים התקציב יהיה בהתאם למספר הזכאים לדירת נ"ר.

אורלי לוי אבקסיס: מן הראוי- -

אבנר עורקבי: - - -

אורלי לוי אבקסיס: - - מן הראוי שבדיון שכזה - -

בן יוסף: אתה חבר כנסת ואתה חבר כנסת.

בן יוסף: כל כך מסכנים פה, אבל כל מה שצריך זה לעשות את השינוי בחוק- -

אורלי לוי אבקסיס: בואי אני אסביר לך איך הכנסת עובדת.

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, לא, אני חייבת להסביר פה משהו – אנחנו באותו צד.

אורלי לוי אבקסיס: חבר הכנסת יכול להציע הצעת חוק שהיא לא תקציבית, זאת אומרת עד 5 מיליון.

אורלי לוי אבקסיס: ההצעה הזאת עולה עשרות מיליונים, אם לא מאות מיליונים.

אורלי לוי אבקסיס: מה שאומר שמשרד השיכון צריך להפוך הצעת חוק כזאת להצעה של המשרד שלו.

אורלי לוי אבקסיס: ואם זה יהפוך להצעה של המשרד שלו אז הממשלה תאשר אותה.

אורלי לוי אבקסיס: אם הממשלה תאשר אותה ימצאו לזה גם תקציב בהתאם.

אורלי לוי אבקסיס: זאת בושה וחרפה שאנחנו חיים במדינה שבה גם ידינו כבולות בתור חברי כנסת ולא יכולים להציע הצעת חוק כזאת כי היא תקציבית.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יכולים לבוא ולהתריע, אנחנו יכולים לבוא ולזעוק את הזעקה – גם אנחנו מוגבלים.

אורלי לוי אבקסיס: מן הראוי ששר השיכון ושר האוצר ישבו בדיון כזה ולא לשלוח את הפקידים שלהם, תסלחו לי.

אורלי לוי אבקסיס: אתם לא אמונים לתת לנו תשובות.

אורלי לוי אבקסיס: גם אם תיתנו לנו תשובות הן יהיו מין תשובות טכניות כאלה כי אין לכם היכולת והאפשרות להתחייב למשהו, אין לכם המנדט לשנות, אין להם המנדט להגיד, אנחנו נשנה, אנחנו נעשה.

אורלי לוי אבקסיס: מה שאומר ששלחו אתכם להיות מטרה לחיצים שלנו, ואחרים יסתתרו מאחורי גבכם.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים לצאת פה בזעקה ולקבוע לשר האוצר ולשר הבינוי והשיכון ולשר הרווחה לתת פה יד, כי מצד אחד אם אין שכירות – אף אחד לא עוזר בשכירות ואף אחד לא נותן תקציב ראוי לדירות נ"ר למי שזכאי.

אורלי לוי אבקסיס: אין לנו חדש, אנחנו לא נצא פה בשום בשורה.

אורלי לוי אבקסיס: באמת לא נעים לי להגיד את זה, אבל כמו שאמר חבר הכנסת גילאון, אם לא יהיו פה פתרונות לא יהיה כלום, אלא אם כן הסמיכו אתכם לתת לנו פה בשורה – אני אשמח לשמוע אותה בטרם אני יוצאת.

אורלי לוי אבקסיס: אם לא, אני אתעדכן עם החברים פה.

אורלי לוי אבקסיס: אז באמת הייתי שמחה לשמוע שיש לכם איזשהו אור ירוק להתחייב פה על כמה דברים עם סעיף תקציבי במקביל.

אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת אם אתם מתחייבים על משהו תגידו- - -

אסנת אוחיון: עם כאלה ילדים לבוא ושר השיכון לא יכול להגיע?

אסנת אוחיון: באנו מהדרום.

שמחה בניטה: והיא באה מעכו.

אורי מקלב: המטרה של הדיון שלנו פה הוא להציף את הנושא ולקדם אותו.

אורי מקלב: יש לנו גם ניסיונות.

אורי מקלב: הכנסת גם עובדת – יש ועדות שדנות, מכאן נמשיך הלאה.

אורי מקלב: אנחנו לא תמיד מתחילים בפגישה כי לא תמיד היא נענית, לא תמיד יודעים את התמונה.

אורי מקלב: חברי הכנסת שנמצאים פה היום רואים את התמונה, אחרים רואים את התמונה.

אורי מקלב: בפגישה האחרונה שהייתה לי עם שר הרווחה בעקבות דיון הוועדה בנושא השר"ם – עזרה לילדים נכים - -

אבנר עורקבי: הוא עובד עלינו.

אורי מקלב: - - אבל הוא ידע את כל מה שנאמר פה- -

אבנר עורקבי: אבל הוא עובד עלינו.

אורי מקלב: - - הוא גם ראה את המראות, אחרים רואים את הדברים האלה.

אורי מקלב: כל המטרה שלנו היא לנסות לקדם בכל הדרכים האפשריות, כולל הצעות חוק, פגישות עם השר ועם האנשים הרלוונטיים.

אורי מקלב: שכולם עכשיו יבינו שתקציב שניתן לא מספק, לא משקף ולא נותן שום מענה לבעיות הקשות ששמענו עליהם.

אורי מקלב: משפחת בלנש.

אסתר לאה בלנש: אני באה מעכו, אני סובלת כבר למעלה מ-24 שנים מדלקת פרקים כרונית.

אסתר לאה בלנש: זה נעשה יותר קשה.

אסתר לאה בלנש: אני חיה עם בעלי, שיהיה בריא, תינוק שנולד ומטפלת.

אסתר לאה בלנש: לפני הנישואים פניתי למשרד השיכון לקבלת דירה ולא אישרו לי, נתנו לי דירות מעמידר.

אסתר לאה בלנש: דחיתי כי הדירה לא התאימה לי, ולאחר מכן כשהתחתנתי הייתי צריכה להגיש בקשה מחדש.

אסתר לאה בלנש: גם שם לא אישרו לי עם בעל, ילד ומטפלת דירת נ"ר.

אסתר לאה בלנש: אמרו לי שאני צריכה להמתין, שאני רשומה ברשימת הממתינים הראשונים, וברגע שתתפנה דירה, אקבל.

אסתר לאה בלנש: ביקשתי מאוד שזה יהיה בעכו כדי שבעלי לא יפסיד את זמני הלימוד שלו.

אסתר לאה בלנש: בעקבות המצב שלי בעלי יצא מהכולל, וכרגע בלשון סגי נהור הוא "שפוט של הבית" עם המטפלת יחד.

אסתר לאה בלנש: הצרכים והקשיים מאוד גדולים בבית, וההוצאות הן רק מהקצבה שלי.

אסתר לאה בלנש: לפני שנה השכירות עלתה לי כ-2,000 שקל, והשנה היא עולה לי הרבה יותר.

אסתר לאה בלנש: כל שנה אני נאלצת לעבור מדירה לדירה כי אין לי דירת נ"ר- -

שלמה מולה: את מקבלת השתתפות בשכר הדירה?

אסתר לאה בלנש: אני מקבלת.

דוד בלנש: עדיין נמוך.

דוד בלנש: הכי גבוה זה 1,250 ₪, אבל זה עדיין נמוך.

שלמה מולה: 1,200 זה הכי גבוה?

דוד בלנש: המצחיק הוא שהדיור בחוץ דורש שיפוצים בבית.

דוד בלנש: על הבית הכי קטן- -

אסתר לאה בלנש: דורשים למעלה מ-3,000 שקל.

דוד בלנש: עכו נחשבת לאחד המקומות הזולים וגם עכשיו זה התייקר.

דוד בלנש: אם הייתי גר בתל-אביב אולי הייתי משכיר דירת חדר, 13 מטר מרובע בסכום הזה.

אורי מקלב: ב-1,200 שקל גם זה לא.

שלמה נקווה: בסכום הזה אתה יכול לשכור מלונה, לא חדר.

אורי מקלב: ב-1,200 שקל אי אפשר.

אורי מקלב: אני יודע בסכום של 3,000, אבל לא בסכום שאתה מקבל.

דוד בלנש: - - -

אורי מקלב: אני רק רוצה להבין, ואני רוצה שגם משרד השיכון ישמע – את עם כיסא ממונע.

אסתר לאה בלנש: כן.

אורי מקלב: לפי מה שלנו ידוע כיסאות ממונעים נמצאים בראש הרשימה.

אורי מקלב: אנחנו לא מדברים על כאלה שנמצאים בתחתית הרשימה.

אסתר לאה בלנש: ביקשתי דירת נ"ר.

אסתר לאה בלנש: התפנתה דירה לא בעכו, אלא בזיכרון.

אסתר לאה בלנש: אמרתי שאני לא מוכנה לגור בזיכרון יעקב כי כל הטיפולים שלי הם באזור שלי וגם המשפחה שלי שם, ואני לא מוכנה לעבור, ואני מבקשת שימציאו לי את הסכום שמגיע לי ומתאים לי לפי אחוזי הנכות הגבוהים שיש לי, ולא כל הזמן לבוא ולהתחנן.

אסתר לאה בלנש: מספר המכתבים שכתבתי – וגם לך כתבתי – הייתי מזמן יכולה לקבל דירה.

אסתר לאה בלנש: אני לא צריכה לעשות מאמצים די קשים כדי להגיע משם לכאן כדי להתחנן.

אורי מקלב: בעקבות הפנייה שלך ושל אחרים אנחנו מקיימים את הדיון הזה.

אסתר לאה בלנש: אמרו לי שאני לא זכאית לקבל דירת נ"ר.

אורי מקלב: אנחנו רק רוצים להיות פרקטיים – מה הפער בין מה שאת- -

אילן גילאון: חבר הכנסת מקלב, לצערנו הרב, לא מחזיק מלאי של דירות.

אילן גילאון: הלוואי שהיה מחזיק.

אורי מקלב: - - יש לכם פער במחירים.

אסתר לאה בלנש: הייתי בשיקום ארבע שנים ואמרו לי שאני זכאית לדירת עמידר.

אסתר לאה בלנש: אין דירות עמידר בעכו, ואני ממתינה כבר למעלה מארבע שנים.

אורי מקלב: מדוע את לא זכאית לדירת נ"ר?

אסתר לאה בלנש: לא קיבלתי תשובה חותכת.

אבנר עורקבי: יש לי תשובה.

אבנר עורקבי: יש הוראה מנהלתית בין שרים שלא לרכוש דירות נ"ר לא בעכו ולא בקריית גת.

אבנר עורקבי: זאת הוראה שיצאה מהשר הקודם- -

שלמה מולה: למה?

אבנר עורקבי: לא יודע.

אבנר עורקבי: אנחנו מחכים לשינוי.

אסנת אוחיון: כי הוא רצה להעלות את המצב הסוציו-אקונומי בעיר.

אורי מקלב: אנחנו נרצה לאמת את הדבר הזה.

אבנר עורקבי: אני מדבר בשיא הרצינות.

שלמה מולה: יש הוראה כתובה?

אבנר עורקבי: לא, זאת הוראה בעל-פה.

אורי מקלב: אנחנו בוועדה של הכנסת.

אורי מקלב: אני לא צריך לשמוע את אבנר מעלה את הנושא.

אורי מקלב: נשמע את התשובות האם יש באמת הוראה כזאת.

אסתר לאה בלנש: אני רוצה לומר עוד משפט אחד: האמת היא שכל שנה אני עוברת דירה רק בגלל הסכומים הכספיים שאני לא מצליחה לעמוד בהם.

אסתר לאה בלנש: אז עכשיו נגמרת לי שכירות, והוא רוצה להעלות לי, ואני לא מוצאת דירה.

אסתר לאה בלנש: יש עוד דירה שעולה בערך 900 או 1 מיליון שקל, והיא למכירה, ולי אין אפשרות לקנות אותה.

אסתר לאה בלנש: הוא אמר לי, יש לך כסף לקנות את הבית?

אסתר לאה בלנש: אמרתי לא, אין לי.

אסתר לאה בלנש: זאת דירת קרקע- -

דוד בלנש: השטח הוא עצום, הבית הוא יחסית גדול, העניין הוא שהמחירים בעכו הם לא בשמים- - -     עוד דבר חשוב שאני רוצה לציין – אחד האנשים שאחראים לחלק לאנשים את הדירות בעמידר או עמיגור אמר במפורש שאין דירות בעכו, לא התפנו דירות.

אסתר לאה בלנש: מחכים עד שמישהו ימות?

דוד בלנש: אין דירות.

דוד בלנש: אני גר ביחידה - - - של שני חדרים וחצי.

אורי מקלב: לפי התשובה שאתה מקבל עכשיו, אין גם סיכוי.

אורי מקלב: חבל להתאמץ.

אורי מקלב: זה בכלל לא שאלה של התאמה.

שמעון יאיר: אדוני היושב ראש, אפשר לומר משהו?

אורי מקלב: עוד מעט.

שמעון יאיר: מילה אחת.

שמעון יאיר: זה נשמע כמו session לשכנע משוכנעים.

שמעון יאיר: כולנו מסכימים.

שמעון יאיר: למה לא תדאג שיבוא לכאן שר השיכון או שר האוצר?

שמעון יאיר: יש לך הסמכות.

שמעון יאיר: בוא נזמין אותם.

אורי מקלב: אמרנו את זה כבר כמה פעמים.

שמעון יאיר: אבל אתה יודע, אנחנו בוכים ובוכים ולא יוצא מזה.

אורי מקלב: זה בסדר, אנחנו מודעים לזה, אבל אנחנו שומעים ומתרשמים ורוצים- - -

שמעון יאיר: אבל בא לי לבכות.

שמעון יאיר: הבנו.

אורי מקלב: אתה מציע להפסיק לשמוע?

שמעון יאיר: לא, אולי אפשר לשמוע את רונן ולהגיד לו להביא את השר שלו, ולהמשיך הלאה.

דוד בלנש: אני טיפלתי בנכים, ולפי הדברים שאני שומע פה להנהן בראש זה נחמד ונעים.

דוד בלנש: אבל אני טיפלתי בהם, אני יודע מה זה, אני ראיתי את כל סוגי המצבים.

דוד בלנש: אני אומר לך שבין להנהן לבין לטפל – אני הייתי חוזר מהעבודה מותש.

דוד בלנש: הם ישנים איתם, הם קמים איתם, הם חיים איתם 24 שעות.

דוד בלנש: תיתנו תשומת לב כללית- -

אורי מקלב: אתה מדבר על ההורים לילדים הנכים.

דוד בלנש: נכון.

דוד בלנש: לא רק ההורים, גם אני בבית.

אסתר לאה בלנש: עובדת זרה, לפי חוק עובדים זרים, תופסת חדר וזה תופס- - - וילדים לא יכולים לישון עם עובדת זרה.

אסתר לאה בלנש: שלושה חדרים קיבלתי, ויש לי כיסאות, יש לי ציוד רפואי – לא חסרים לי דברים.

אילן גילאון: אח, מי אלה הרשעים?

צביה וייסברג: אני מארגון בזכות.

צביה וייסברג: הזכירו כאן את בית קסלר- -

אורי מקלב: אנחנו ניתן גם לכם לדבר.

אורי מקלב: דפנה, בבקשה.

דפנה אזרזר: אני מנכ"ל ארגון אהב"ה, אמא לעילי, ילד נכה בן שש עם פיגור קשה.

דפנה אזרזר: יש לי עוד ילד שהוא יותר קטן מעילי, בן שנה.

דפנה אזרזר: אנחנו גרים היום בדירת שיכון ציבורי של 50 מטר של "שקמונה" בקריות.

דפנה אזרזר: אני לא צריכה לחזור על כל הקשיים – אני קושרת את העגלה בחוץ כי אין לי מקום, אני לא יכולה לשים את הילד הקטן שלי עם הילד הגדול כי עילי הוא ילד שלא מבין מה הוא עושה, הוא פוגע בכל הסביבה שלו אז הוא תולש לו את הפאות, נושך אותו, ואני כל הזמן צריכה להפריד ביניהם, ואין לי מקום.

דפנה אזרזר: אני קיבלתי אישור לדירת נ"ר וקיבלתי סכום מצחיק.

דפנה אזרזר: קודם כול צריך לעשות הפרדה בסכומים ולתת הקצאה מיוחדת לדירות קרקע לנכים.

דפנה אזרזר: לא ייתכן שהסכום שנותנים בקומה חמישית עם מעלית הוא אותו סכום שילד צריך לקבל בדירת קרקע.

דפנה אזרזר: הלוא דירות קרקע הן הרבה יותר יקרות בשוק.

דפנה אזרזר: באזור הקריות אני לא מסוגלת למצוא דירה.

דפנה אזרזר: נכנסתי גם לדירות ב-800 אלף, אבל אף אחד מכם לא היה גר שם.

דפנה אזרזר: דירה ב-900 אלף זה המינימום שאפשר למצוא בקריית ים.

דפנה אזרזר: כשהעלו את כל הסכומים, בקריות לא העלו.

דפנה אזרזר: שאלתי את השר למה לא העלו בקריות – כי העלו בחיפה, בקריות לא העלו.

אורי מקלב: את מדברת על דירה של שלושה חדרים או של ארבעה חדרים?

דפנה אזרזר: על דירת שלושה חדרים.

דפנה אזרזר: אני צריכה דירת ארבעה חדרים.

אורי מקלב: דירת שלושה חדרים שמאשרים בקריות, לפי הטבלה שיש לנו, עולה 420 אלף שקל בלבד.

אורי מקלב: זה נמצא בתחתית הטבלה של משרד השיכון.

אורי מקלב: אני שומע ממך על מחירים של 900-800 אלף.

אורי מקלב: אני רוצה לשמוע מרונן- -

קריאות: - - -

אורי מקלב: אני לא מביא פטיש לישיבה, תנו לי האפשרות לנהל את הישיבה.

שלמה נקווה: מגיע לך, אתה ראוי לזה.

אורי מקלב: אני מאוד מעריך את זה.

אורי מקלב: רונן, אנחנו נרצה לקבל תשובה האם השמאות של דירות נעשית במחירי שוק הדירות או בהתאמה לנכים?

אורי מקלב: אני מבקש לדעת.

רונן כהן: איך נקבע- -

אורי מקלב: איך נקבעים מחירי הטבלה.

אורי מקלב: אני מבקש לדעת מהן הדירות ומה המחיר של הדירות שצריכות להיות בהתאמה בקומות ראשונות עם כניסות פרטיות או אפשרות לעשות רמפות ודברים כאלה.

אורי מקלב: דפנה, בבקשה.

דפנה אזרזר: צריך לשבור את הדבר הזה של ימי קדם שסלון נחשב לחדר- -

קריאות: נכון.

קריאות: דפנה אזרזר:     	- - אם אני מקבלת דירת ארבעה חדרים אני רוצה להביא עובד זר שיישן בחדר אחד, ואני רוצה שהבן שלי יישן בחדר אחד, והרופא אמר שהבן החולה שלי צריך לישון בחדר אחד – אז מי יישן בסלון, אני ובעלי?

קריאות: או שאני אשים את הילד הנכה או שאני אשים את העובד הזר שלא יסכים?

קריאות: סלון?

קריאות: איך אפשר לישון בסלון?

קריאות: צריך כבר לשבור את זה, זה שייך לימי קדם.

אורי מקלב: תודה.

אורי מקלב: רונן, בבקשה.

אורי מקלב: נמשיך אחר כך לשמוע ארגונים, אבל נשמע בשלב הזה אותך.

רונן כהן: אני מנהל תחום פרט ואחראי על נושא של נ"ר במשרד השיכון.

רונן כהן: זה נכון שהפקידים יושבים ועושים את המספרים, אבל חשוב לי לומר בפתיח: שר הבינוי והשיכון אמנם לא פה, אבל ממקורותיו הוא שם 50 מיליון שקל לפני שנה וחצי ואמר שהוא שם את זה לטובת פתרון דיור לנכים.

רונן כהן: זה שווה יותר מלדבר פה בוועדה הזאת.

רונן כהן: זה מדבר בעד עצמו.

אורי מקלב: תן הסבר על מה שאמרת.

רונן כהן: אני אומר שבסופו של דבר זה מסביר את סדר העדיפויות שלו.

שלמה מולה: אתה יודע מה, אני אתפרץ.

שלמה מולה: זה לא מעניין אותנו שאתה מסנגר עליו.

שלמה מולה: אני אומר לך שכשאתה רואה את הילד הזה ואת הילדה הזאת ואת המצב שלהם כפי שהוא, גם אם הוא נתן מיליון דולר ולא פתרו את כל הבעיה הוא לא עשה שום דבר.

שמעון יאיר: הוא שם, אבל לא השתמשו בזה.

אורי מקלב: אני לא מפריע לחבר כנסת בקריאת ביניים בלבד.

אורי מקלב: אבל פרקטית התקציב שאנחנו יודעים שהיה ב-2009 היה רק 24 מיליון, אז מה זה 50 מיליון?

אורי מקלב: האם לרכישת דירות נ"ר היה 50 מיליון או שהוא נתן באופן כללי?

רונן כהן: ב-2008 היה תקציב של 77 מיליון, לא היה 21.

רונן כהן: 77 מיליון האלה הם מתמשכים, הם לא חוזרים לאוצר.

רונן כהן: השר לקח ממקורות המשרד ואמר שזה סדר העדיפות שלו, שמו את הכסף הזה, והיום הכסף הזה- -

אילן גילאון: לא ניצלתם את כל התקציב, זה מה שאתה אומר.

רונן כהן: אני רוצה לומר עוד דבר חשוב: אין אדם שזכאי ומגיע, ואומרים לו שהוא לא יכול לממש כי נגמר הכסף.

דפנה אזרזר: יש.

רונן כהן: אין אדם – ואני אומר בוודאות – שבא היום – את יודעת מה, אני רוצה לסייג כי זה נכון לאתמול, אבל תכף נדבר גם על זה – אין אדם שמגיע למשרד השיכון ואומר שהוא רוצה לממש, ואומרים לו, מצטערים.

רונן כהן: מצאתי דירה, יש הכול, אומרים לו, סליחה, אתה לא יכול כי אין כסף.

קריאות: - - -

אבנר עורקבי: אסתר חגואל שהייתה פה, חולת הסרטן שהייתה פה אמרה שאין לה דירה.

אורי מקלב: אבנר, אני מבקש.

אורי מקלב: רונן ביקש לענות אחד לאחד, ואמרתי לו, לא.

אורי מקלב: הוא ניסה בסבלנות ואפילו לא קרא קריאת ביניים.

אורי מקלב: הוא ניסה ולא הפרעתי לו.

אורי מקלב: אני מבקש עכשיו לאפשר לו לענות.

רונן כהן: חשוב לי להעמיד עובדות.

רונן כהן: דבר נוסף: ילדים זכאים לדירות נ"ר.

רונן כהן: מי לא זכאי לדירות נ"ר?

רונן כהן: הורים שהילדים שלהם במוסדות.

רונן כהן: נ"ר לא מגיע להורים, הוא מגיע לילד.

רונן כהן: יש לנו פה הורים שמקבלים.

רונן כהן: מישהו פה חושב אחרת?

קריאות: - - -

רונן כהן: חשוב לי לשים פה עובדות על דיוקם.

רונן כהן: אני לא מכיר את המקרה, הוא לא מוכר לי במשרד השיכון.

רונן כהן: ילד מתחת לגיל 18 לא יכול להוציא תעודת זכאות – אני מדבר על אדון מסרי- -

יוסף מסרי: הייתי אצלכם כמה פעמים.

רונן כהן: אני מבטיח לך, אחר כך אני יוצא – היא נתנה לי את הפרטים, חיפשתי ולא מצאתי.

רונן כהן: אבל לא יכול להיות שאמרו לו שהילדים שלו עוד לא בני 18, וכשהם יגיעו לגיל 18 יוציאו להם תעודת זכאות ואז נדבר איתכם.

רונן כהן: אני אבדוק איתך אישית.

רונן כהן: אנחנו הולכים מפה לבדוק, בסדר?

רונן כהן: זה חשוב לי כי חשוב לי לומר שילדים זכאים.

שלומית אבינח: ילדים זכאים באופן גורף ללא ועדה?

רונן כהן: זה לא זכאות אוטומטית.

רונן כהן: מה בודקים?

רונן כהן: בודקים אם הילד גר בבית, זה מה שאנחנו בודקים

שמחה בניטה: מה, הוא גר על הגג?

שמחה בניטה: הילד גר על הגג?

קריאות: - - -

רונן כהן: אם הילד לא גר במוסד- -

שמחה בניטה: אז לא יבקשו.

רונן כהן: לא, אם הוא גר עם ההורים.

שמחה בניטה: הילד גר עם ההורים, ואתם מחכים שהוא ימות כי אולי- -

רונן כהן: חס וחלילה.

שמחה בניטה: אני אומרת לך.

שמחה בניטה: אתם מחפשים- - -

קריאות: - - -

דפנה אזרזר: אתם תמיד יוצאים מתוך הנחה שעובדים עליכם.

שמחה בניטה: אתם מחכים לראות מי ימות קודם, הפריץ או הסוס.

אורי מקלב: נראה לכם שנוכל להמשיך ככה בדיון?

בן יוסף: שמחה- - -

שמחה בניטה: למה את מתערבת?

שמחה בניטה: זה לא עניין שלך.

שמחה בניטה: את נכה, ואת מגינה עליהם?

שמחה בניטה: אני בכלל מתביישת.

בן יוסף: - - -

שמחה בניטה: את לא צריכה בכלל לדבר - - - את צריכה להיות איתנו.

אורי מקלב: אל תנצלי את הקרדיט שאנחנו נותנים לך.

שמחה בניטה: לא, זה לא ככה.

שמחה בניטה: היא בתור נכה מגינה פה עליהם?

בן יוסף: מה זה קשור?

שמחה בניטה: זה קשור מאוד.

שמחה בניטה: אנחנו מקבלים את התלונות של הנכים, לא את.

שמחה בניטה: אנחנו באנו עם הנכים.

שמחה בניטה: לי יש דירה, אני נמצאת פה לא בגלל שאני מחפשת דירה.

אורי מקלב: את שמה לב שאת לא מקשיבה למה שמדברים?

שמחה בניטה: - - - אני באתי הנה כי לאנשים שפונים אליי אין בית- -

אורי מקלב: סליחה- - -

שמחה בניטה: - - והם מתעללים בהם.

שמחה בניטה: בגלל זה.

שמחה בניטה: אז אל תעני במקומו- -

שמעון יאיר: שמחה, די.

שמחה בניטה: - - - הוא יודע לענות, הוא לא צריך את הפה שלך.

שמחה בניטה: היו"ר אורי מקלב:     	שמחה, אנחנו - - - את הפה של אף אחד, אנחנו גם מכירים את כולם.

שמחה בניטה: אני לא חושב שזה מכבד.

שמעון יאיר: - - -

אורי מקלב: סליחה, אדוני- -

שמחה בניטה: - - -

שמעון יאיר: אבל את מפריעה.

אורי מקלב: אדוני, אתה מוכן לא לענות לה?

אורי מקלב: אתה שם שאתה באופן רצוף מפריע?

שמעון יאיר: אני?

אורי מקלב: כן.

שמעון יאיר: אני?

אורי מקלב: כן.

אורי מקלב: אני מבקש ממך להפסיק לקרוא קריאות ביניים.

שמעון יאיר: אז אתה עוד לא מכיר אותי אם אתה אומר שהפרעתי.

אורי מקלב: אתה לא רק קורא קריאת ביניים, אתה גם מסובב את המיקרופון אליך.

שמעון יאיר: אני מנסה לעזור לו.

אורי מקלב: אל תנסה לעזור לו ואל תסובב את המיקרופון אליך.

שמחה בניטה: - - -

אורי מקלב: שמחה, אני לא יכול לאפשר את זה יותר.

אורי מקלב: אני לא חושב שזה מכבד אותנו, וזה גם לא מכבד אחרים.

אורי מקלב: זה דיון משודר, וגם אנשים בבית צריכים לראות שכשהנכים עומדים מול פקידים הם מדברים בכבוד ולא מתפרצים.

אורי מקלב: זה לא מכבד אותנו, זה לא מעלה ולא מוסיף שום דבר.

שמחה בניטה: - - -

אורי מקלב: בחוץ אתם נפגשים, ואני לא נכנס לכל חילוקי הדעות שלכם- -

שמחה בניטה: יש לנו נכים שהם נגד נכים, זה עוד יותר מפוצץ אותי.

שמחה בניטה: מה זה?

שמחה בניטה: סולידריות איפה?

אילן גילאון: - - -

רונן כהן: קודם נראה על מה מתווכחים.

אורי מקלב: אני עוד לא הצלחתי להבין.

רונן כהן: חשוב לי לתת אינפורמציה.

רונן כהן: אם אתם חושבים- -

אילן גילאון: - - -

רונן כהן: אני לא מסתכל אחרינו, אני שם את העובדות קודם.

אילן גילאון: תגיד לנו אם יש קריטריונים חדשים, שלא תהיה מציאות כמו "מלכוד 22" – אמנם הם זכאים, אבל אין מה לעשות עם הזכאות הזאת.

אילן גילאון: זאת בעיה.

אורי מקלב: אני אומר לחברי הכנסת, אף אחד לא צריך להציג את הבעיה.

אורי מקלב: הבנו, התרשמנו, מבינים את היקף הבעיה.

אורי מקלב: אנחנו צריכים להבין- -

אילן גילאון: אני אומר לך, שר השיכון הזה, אני לא אצביע בעדו בפעם הבאה.

אורי מקלב: אולי שר השיכון הבא יהיה שר שיכון שכן תצביע לו.

דפנה אזרזר: אל תצביע לשר האוצר.

אילן גילאון: לשר האוצר אף פעם לא הצבעתי.

אילן גילאון: צודקת, גם לו.

אורי מקלב: אנחנו רוצים לקבל את התשובות המקצועיות.

אורי מקלב: אנחנו רוצים להבין במה מדובר.

אורי מקלב: אנחנו עד היום ידענו וקיבלנו במסמך רשמי של הכנסת שילדים לא זכאים, לא מקבלים שום זכאות גם אם הם גרים עם ההורים ולא נמצאים במוסד.

אורי מקלב: אנחנו רוצים לשמוע את הדברים באופן ברור ואיפה הבעיה.

רונן כהן: הדברים מוקלטים ומשודרים.

רונן כהן: הילדים זכאים אם הם גרים עם ההורים.

אורי מקלב: למה הם זכאים?

אורי מקלב: לרכישת דירה או לשכר דירה?

רונן כהן: הם זכאים לרכישה.

רונן כהן: אם ההכנסות של ההורים עומדות בכל שאר הקריטריונים הם זכאים לרכישת דירת נ"ר כדי שהילד יוכל להמשיך לגור עם ההורים בדירה.

רונן כהן: חשוב לי לומר איך נקבעת הטבלה.

רונן כהן: התקציב זה המכנה המשותף של רוב הטענות פה.

רונן כהן: זה לא שרונן או מישהו אחר קם בבוקר ואומר, קראתי בעיתון ולא נראה לי כך או אחרת.

רונן כהן: בעבר התקציב נקבע על-ידי שמאים.

רונן כהן: שלחנו שני שמאים בלתי תלויים ואמרנו להם לבדוק דירות בשכונות הבינוניות שיגידו לנו מה מחירן.

רונן כהן: היינו קשובים לשטח, ראינו שיש סוג של פער.

רונן כהן: לפני כחצי שנה הפעלנו שיטה אחרת, ואם יש לכם שיטה אחרת יותר טובה אנחנו מוכנים לשמוע, ואפילו נשמח לשמוע.

רונן כהן: באנו ולקחנו את קובץ מס רכוש בכל יישוב ואמרנו ככה: תן לי את כל העסקאות של דירות 4-3 חדרים.

רונן כהן: מדובר על מאות אלפי עסקאות.

רונן כהן: לקחנו את כל העסקאות האלה, עשינו עיבוד ואמרנו שהמחיר שבו אפשר לקנות לפחות 50% מהדירות – אם היו 1,000 דירות, לפחות 500 דירות ניתן לקנות בתקציב הזה.

רונן כהן: לקחנו את התקציב שבאמצעותו אפשר לקנות חצי מהדירות.

רונן כהן: הקובץ הוא מ-2009, לקחנו את נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של כל ההצמדות וכל העליות נכון לפרסום האחרון, והצמדנו את הסכום הזה לפרסום האחרון.

רונן כהן: זאת אומרת שהוא לכאורה ריאלי.

אורי מקלב: למה הצמדתם?

אורי מקלב: למדד?

אורי מקלב: - - - שמאות?

רונן כהן: להעלאת מחירי הדירות.

דפנה אזרזר: אז למה לא העליתם בקריות?

רונן כהן: לפני השמאות.

אילן גילאון: אנחנו חברי כנסת, תסביר לנו בקלות.

שלמה מולה: תסביר לנו בעברית פשוטה.

אילן גילאון: אתה צריך לדבר ככה שאפילו חבר כנסת יכול להבין.

אורי מקלב: הדבר השני הוא האם אתה מודע או אולי אתה מתכחש לכך שיש פערים בין הטבלה לבין מה שקורה בשטח?

אורי מקלב: אם אתה אומר שזה לא קיים, איפה אתה חושב - - -

רונן כהן: רגע, בשלב הבא.

רונן כהן: אני רוצה להגיד לך איך זה נקבע.

רונן כהן: זה לא נקבע סתם, זה נקבע על בסיס כל העסקאות שנעשו; זה מחיר שנרכשו בו 50% מהדירות באותו יישוב והוצמדו ל-2010.

רונן כהן: לכן זה המחיר הריאלי ביותר, העוגן הכי רחב שיש.

רונן כהן: אם למישהו יש שיטה אחרת אנחנו נאמץ אותה.

רונן כהן: משנת 2009 ועד היום רכשנו 100 דירות - -

קריאות: לנכים?

רונן כהן: לנכים.

שמחה בניטה: מעניין, איך להם זה פוספס?

רונן כהן: כל מה שאני אומר אני אעמיד לפני ראש הוועדה נתונים.

אורי מקלב: סליחה, מה הנתונים?

אורי מקלב: כמה זכאים יש היום שלא מימשו את זכאותם?

רונן כהן: נכון להיום יש כ-90 נכים רתוקים זכאים שלא מימשו את הזכאות.

אורי מקלב: ב-2009 היו 180 – אתה צמצמת את זה ל-180.

אורי מקלב: כמה מתוספים כל שנה?

קריאות: - - -

שלמה מולה: אתה מדבר על הזכאים שלכם או כולל משרד הקליטה?

רונן כהן: אנחנו כוללים גם את משרד הקליטה, ולכן מה שחשוב זה כמה אנחנו צריכים לקנות.

רונן כהן: שלמה מולה:     אני לא סיימתי לשאול.

רונן כהן: לפי הנתונים שראיתי, קניתם יותר לעולים ולא לוותיקים.

רונן כהן: למה אתה עושה ככה?

רונן כהן: תאמין לי, אני יודע מה אתה אומר.

רונן כהן: אני מחכה שתסיים.

שלמה מולה: לכן אני רוצה לדעת כמה מתוך ה-100 הם עולים וכמה הם ותיקים.

רונן כהן: אני אומר לך שוב, אתה לוקח אותי למקום- -

שלמה מולה: אני שואל אותך שאלה פשוטה.

רונן כהן: אני לא מתעסק בזכאויות.

רונן כהן: אני אומר לך שאני קונה עבור משרד הקליטה.

שלמה מולה: אז אל תכלול אותם.

רונן כהן: סך הכול קונים יותר לזכאים ותיקים מאשר לעולים ותיקים.

רונן כהן: אני אומר לך את זה באופן הכי ברור, שלא יהיו אי הבנות.

רונן כהן: עם עובדות אי אפשר להתווכח.

אורי מקלב: רונן, דבר עם נתונים.

אילן גילאון: כמה דירות נ"ר?

רונן כהן: אנחנו קנינו 100 דירות נ"ר משנת 2009 ועד היום.

רונן כהן: גם לעולים.

קריאה: לוותיקים ולעולים.

רונן כהן: לוותיקים ועולים.

אורי מקלב: אתה לא יודע להפריד בין העולים לבין הזכאים?

רונן כהן: לא, זה לא חשוב.

רונן כהן: מה שאני רוצה להמחיש זה את יכולת הרכישה.

אילן גילאון: מה הקשר לעולים פה?

רונן כהן: מה שאני רוצה לומר זה הדירה.

רונן כהן: אם הצלחתי לקנות 100 דירות, מה זה משנה אם קניתי אותו לעולה או לוותיק?

שמעון יאיר: קנית אותו מכיוון שהוא עולה?

שלמה נקווה: מה הביקוש מתוך 100?

רונן כהן: אני קונה את זה לנכים.

קריאות: - - -

שלמה מולה: לפי הנתונים של הכנסת, יש 80 שאתה מכנה אותם ותיקים, יש עוד 150 עולים שלא מימשו – ביחד יש לך 230.

שלמה מולה: אותנו לא מעניין מי לא.

שלמה מולה: אני מציע לך לעשות שיעורי בית יותר טוב, ובפעם הבאה שנקיים דיון תבוא אלינו.

שלמה מולה: שנית, הטבלאות שלכם – אתה אומר שיצרתם אפשרויות עדכון.

שלמה מולה: אני אומר לך, על-פי הטבלה הזאת שאני רואה, שאתם פרסמתם, ה-80 האלה יחכו גם עוד שנה.

אורי מקלב: שלמה, אני לא בטוח שהוא צריך לעשות שיעורי בית.

אורי מקלב: הנתונים ידועים לו- -

אילן גילאון: - - - יש הבדל בין נכים שהם עולים חדשים לבין הוותיקים?

קריאות: כן, כן.

קריאות: הם יותר - - -

שמחה בניטה: להם יש עוד משרד שעוזר.

אילן גילאון: הם יכולים לעשות מה שהם רוצים משרד הקליטה, זה לא מעניין אותי.

שמחה בניטה: אבל - - - למשרד השיכון, אז הם משיגים יותר.

שמחה בניטה: הכול במדינה הזאת זה מי מצליח להגיע לקופה יותר מהר.

אילן גילאון: לא, שמחה, אני שואל לגבי נכים.

אילן גילאון: אני לא מסתכל אם הנכים הם עולים חדשים או ותיקים- -

רונן כהן: יש להם אותה טבלה.

רונן כהן: מעמידים לפניהם אותו סכום – מה שיש לוותיק, יש גם לעולה.

שלמה נקווה: אבל מה, יש עוד משרד שמשמש להם יח"צנות ודוברות והכול – משרד הקליטה, שנלחם בכל הכוחות שלו.

שלמה נקווה: סופה לנדבר עושה שם עבודה טובה לטובת הנכים העולים.

שלמה נקווה: לנו אין את זה.

אילן גילאון: אתה רוצה להגיד שהם קונים יותר דירות לעולים חדשים מאשר לנכים.

קריאות: - - -

שמחה בניטה: 50 מיליון זה לכולם.

שמעון יאיר: לא, שמחה, ב-50 מיליון הוא בכלל לא נגע.

אורי מקלב: בשלב הזה אני אתן לשאול כמה שאלות, ואחרי זה אני גם אבקש מאסף לומר את הנתונים כדי שאנחנו נוכל להתמקד.

אורי מקלב: אני לא חושב שאתה צריך לעשות שיעורי בית.

אורי מקלב: לפי דעתי, הנתונים נמצאים אצלך.

אורי מקלב: אנחנו נבקש ממך להתמקד בתשובות שמעניינות אותנו בעניין.

רונן כהן: אני רוצה להתמקד, אבל אני לא מצליח לשמור על הרצף.

אורי מקלב: אני נותן עדיפות למי שלא התפרץ במשך הדיון וביקש ממני שש-שבע פעמים את רשות הדיבור, ואני חושב שמגיע לו.

אורי מקלב: - - - אני מאוד מעריך, אבל את צריכה גם לא להפריע למהלך הדיון.

אורי מקלב: את לא מודעת לך שאת מפריעה למהלך הדיון?

שמחה בניטה: - - -

קובי כהן: אני מארגון הפעולה של הנכים.

קובי כהן: חשוב לי לדעת – ולא קיבלתי את זה בתשובתו של רונן – כמה נכים הגישו בקשה ונאלצו להגיש בקשה חוזרת שנה לאחר מכן.

קובי כהן: מה הזמן הממוצע מהרגע שהוגשה בקשה ראשונה ועד שמומשה בפועל.

קובי כהן: אם הנתונים האלה יעלו הם יציגו מציאות קשה מאוד.

קובי כהן: אני באופן אישי מכירים אנשים שזכאים לדירות נר שהתהליך הזה, בגלל המחסור הכספי של משרד השיכון, מביא אותם למצב שלוקח להם לממש תהליך כזה לפחות 6-5 שנים במקרה הטוב.

קובי כהן: אני לא סתם אומר את זה.

קובי כהן: כאשר באים ושואלים מה עושים בעניין הזה, לי מפריע מאוד שישנה זכאות על הנייר אבל היא לא שווה כלום.

קובי כהן: זה נחמד מאוד שמצמידים את מחירי הדירות לעסקאות של מס רכוש, אבל כשאדם מקבל את הטופס של הזכאות, והוא צריך למצוא דירה שירכשו עבורו הוא פשוט הולך למתווכים ולעיתון.

קובי כהן: יותר פשוט מזה אין.

קובי כהן: נכון לאותו רגע נתון, יש מצב שוק נתון, והשוק הזה נמצא בתהליכים של היצע וביקוש.

אורי מקלב: לא קונים דירה אצל שמאי.

קובי כהן: כן, קונים את זה במציאות.

קובי כהן: אני גר בבאר-שבע שנמצאת במצב של חוסר התחלות בנייה, והמחירים כמעט הכפילו את עצמם בשנה האחרונה.

קובי כהן: אז זה יפה מאוד שבשנת 2009, לפי העסקאות של מס רכוש היה מחיר ממוצע לדירה, אבל אם תבדוק את המצב נכון להיום, אז קודם כול אין הרבה עסקאות כי יש מעט מאוד דירות- -

אורי מקלב: והמחירים אחרים לגמרי.

קובי כהן: המחירים אחרים לגמרי.

אורי מקלב: מתי עדכנתם את הטבלה, ב-2009?

רונן כהן: לפני חודשיים.

אורי מקלב: תודה.

אורי מקלב: משה רוטמן, בבקשה.

משה משה רוטמן: אני מזכ"ל מטה הפעולה של הנכים.

משה משה רוטמן: אני אב לילד מונשם ומשותק, ואני אומר דברים מאוד קשים, אני אשתדל לומר את זה במילים הכי ראויות.

משה משה רוטמן: אני הייתי שנה בבית חולים עם הילד, אני ראיתי את המשרדים הממשלתיים הורגים ילדים – ואני אומר דברים מאוד קשים- -

אבנר עורקבי: זה לא שייך לדיון.

אורי מקלב: אבנר.

משה משה רוטמן: - - משרד הרווחה- -

אבנר עורקבי: "הורגים ילדים בבית חולים" זה לא שייך לדיון.

משה משה רוטמן: סליחה, תן לי לסיים את הרעיון, בבקשה.

משה משה רוטמן: במשך שנה ראיתי ילדים שהיו שם, והמשפחות רצו לגדל אותם בתוך הבית, ובגלל שלא הצליחו לקבל דירת נ"ר, והנרות היחידים שהם הדליקו היו בשבת בתפילה לקבל עזרה.

משה משה רוטמן: הילדים האלה נפגעים בבתי חולים, חלקם מתים, וזה כנראה משרת מטרות לטווח ארוך.

משה משה רוטמן: המחסור בדירות ונושא הזכאות הוא נייר לא שווה.

משה משה רוטמן: כל הקריטריונים וכל הנוסחאות לא עובדות בפועל.

משה משה רוטמן: אנחנו צריכים לא להיות כאן עלה תאנה ולא פלסטר, כי המציאות היא כרגע שצריכים לעשות שינויים עם משרד השיכון ועם משרד האוצר ולקבוע דברים שמתאימים לרוח הצרכים האמיתיים.

שלמה נקווה: אדוני היושב ראש, אני רק רוצה להגיד הערה.

שלמה נקווה: שמעתי כאלה שעברו את כל התהליך הזה, ואין להם מספיק כסף לקנות את הדירה.

שלמה נקווה: הם עברו את כל הביורוקרטיה, הם ממתינים, וזה לא מספיק להם.

שמחה בניטה: אני רוצה לומר משהו.

אורי מקלב: נציג האוצר צריך ללכת, אני מבקש שהוא יענה ואחר כך נמשיך.

אילן גילאון: יש פתרון, אני רק רוצה שיתחייבו שיתמכו בו.

אילן גילאון: כשאני פעם אחת הבאתי הצעת חוק שסל השירותים יהיה צמוד לרגל של האדם או של הילד לכל מקום שהוא הולך, הווה אומר שלא צריך לשלם עבורו במוסד, שההורים שלו יוכלו לקחת את זה לכל מקום.

אילן גילאון: אבל מי רצה לשמוע מהחוק הזה?

אילן גילאון: חוקים אפשר לחוקק, חברים – חוק - - - בני אדם זה קשה מאוד, אי אפשר לחוקק אותו.

אורי מקלב: ראובן, בבקשה.

ראובן קוגן: רונן הסביר את הפעולות שמשרד השיכון עושה.

ראובן קוגן: למרות הטענות הרבות שנשמעו כאן לרוב הדברים יש פתרון- -

שלמה מולה: טענות רבות צודקות, צריך לומר.

קריאה: האוצר, שום דבר לא צודק שם.

אורי מקלב: רבותיי, תאפשרו לו.

אורי מקלב: אני לא מנהל את הדיון באופן רגיל, אני מתחשב בנוכחים פה, במשקעים שיש לכם, אבל אני צריך לאפשר גם לאחרים לדבר.

אורי מקלב: אחרת זה לא יהיה תועלתי – מה נרוויח?

שלמה נקווה: אבל חבר הכנסת שלמה מולה אמר "לא צודקות", וזה נכון.

אורי מקלב: נוציא את הכול אבל לא נגיע לתכלית.

שמעון יאיר: אתה תגיע לתכלית אם לא נפריע?

שמעון יאיר: אני לא רואה תכלית.

אורי מקלב: בוא נראה.

אורי מקלב: עם ההפרעות ודאי לא.

שלמה נקווה: תשאיר את זה ליושב ראש.

שלמה נקווה: יש פה יושב ראש שיש לו קבלות.

אורי מקלב: בבקשה, ראובן.

ראובן קוגן: ברמת ההקצאה והקריטריונים להקצאה אגף תקציבים לא מתערב באופן ההקצאה כל עוד המסגרות התקציביות אושרו במסגרת חוק התקציב השנתי.

ראובן קוגן: בחוק התקציב השנתי מתוקצבים גם בבסיס התקציב כל שנה כ-30 מיליון שקל שהולכים לרכישת דירות וגם למתן מסלול למענקים.

ראובן קוגן: לגבי הטענות שהמחירים לא תואמים את המחירים בשוק, לדעתי, הפתרון שהמשרד נתן – שימוש בקובץ העסקאות של רשות המסים, שאלה עסקאות בפועל ולא שמאויות, גם הן מתבססות לפעמים בפיגור מסוים.

ראובן קוגן: זה מנגנון שהוא- -

אילן גילאון: - - - משלמים מיסים.

דפנה אזרזר: פיגור מסוים?

דפנה אזרזר: פיגור של מאות אלפי שקלים זה לא "פיגור מסוים".

דפנה אזרזר: זה פיגור עמוק.

אורי מקלב: אתם מודעים לכך שיש פערים בין הטבלאות לבין היכולת לקנות במחירים בפועל?

אורי מקלב: אף אחד לא קונה דירה עם טבלה.

אורי מקלב: אם אתם לא מסכימים לכך נצטרך לעשות מאמץ להוכיח לכם את זה.

אורי מקלב: אם אתם מודעים לכך- -

ראובן קוגן: ברור לגמרי שבסוף קובץ העסקאות והנתונים שמסתכלים עליהם זה נתון סטטיסטי.

ראובן קוגן: זה נכון שבסוף אפשר למצוא דירה שלא עומדת בנתון הזה- -

אורי מקלב: אבל בבסיס אתם לוקחים מקבץ של הדירות שנמכרו- -      ראובן קוגן:     	באזור.

אורי מקלב: נכון, גם באזור.

אורי מקלב: אבל אנחנו מדברים על דירות מאוד ספציפיות.

אורי מקלב: מדובר על דירות שצריכות להיות בהתאמה לנכים שיכול להיות שבאותו מקרה הן בכלל לא נמכרו, אולי אפילו דירות מתאימות, אולי מספר בודד.

אורי מקלב: אתם צריכים להיות הרבה יותר ספציפיים.

אורי מקלב: אם הייתי מתעסק בזה, והייתי מאוד רוצה, הייתי מבקש משמאות לעשות שמאות על הדירות האלה, אל תעשה לי טבלה כמה עולה דירת שלושה חדרים.

ראובן קוגן: פה צריך לומר דבר לזכותו של משרד השיכון.

ראובן קוגן: משרד השיכון הלך קודם לבדיקה פרטנית של שמאות פרטנית על הדירה.

ראובן קוגן: זה משהו שנהוג לעשות.

ראובן קוגן: אתה הולך עכשיו לקבל משכנתא, הבנק לא עושה לך ממוצע של עסקאות בארץ ולפי זה גוזר את המשכנתא שלך, הוא שולח שמאי, והשמאי אומר כמה הדירה עולה בעיני הבנק.

ראובן קוגן: אתה יכול להביא שמאי נוסף, ויש בסוף שמאי מכריע – ככה זה עובד, זאת הייתה השיטה של המשרד.

ראובן קוגן: אמרו, זה לא מספיק, כי השמאות היא לא מדויקת, הדירה עולה יותר, הבנק חושב שהיא עולה פחות, השכונה פחות טובה או יותר טובה – לא משנה, אבל זה היה המודל הקודם.

ראובן קוגן: בעקבות התלונות של הרוכשים המשרד החליט לשכלל את המודל.

ראובן קוגן: הוא הלך למודל שבעיניים הכלכליות שלי הוא סביר – לא עשו ממוצע ארצי של הדירות ולא לקחו ממוצע רב שנתי של הדירות, שזה גם מודל שאפשר להשתמש בהם – לקחו את העסקאות שנמצאות ב-50% מהרכש, זאת אומרת שהיו דירות- -

שלמה מולה: לקחו את הכי נמוך.

ראובן קוגן: לא. לקחו את החציון שזה אומר ש-50% מהעסקאות- -

קריאות: - - -

שמחה בניטה: בסטטיסטיקה לא קונים דירה.

ראובן קוגן: אין בעיה, אפשר לחזור למודל של השמאות.

שלמה מולה: יש לי מודל להציע לך: למשל המשפחה שיושבת לימינך מראש העין.

שלמה מולה: יש להם שלושה ילדים נכים, הצרכים שלהם הם כאלה וכאלה, ולכן מהיום בתוך שלושה חודשים משרד השיכון תוסיף טבלה והם יעברו דירה.

שלמה מולה: למה אתם לא עושים את זה?

רונן כהן: אני אענה לך על זה.

קריאה: יש לי מודל מצוין לאדוני: חמלה, התחשבות והבנה.

שלמה מולה: - - -

רונן כהן: ניסינו את זה.

שלמה מולה: אתה אומר שיש רב גוניות.

שלמה מולה: יש משפחה שאומרת לך שאף אחד מבני הזוג לא עובדים, ואין להם אפשרות ללכת לחפש דירה, אין להם כסף לשלם למתווך- -

רונן כהן: חבר הכנסת מולה, עשינו את זה.

שלמה מולה: איך אתם יכולים לבוא לגברת הזאת ולהגיד לה שאתם מוצאים לה דירה בזיכרון יעקב.

שלמה מולה: היא אומר שהיא מטופלת בעכו.

שלמה מולה: מה הבעיה?

רונן כהן: לא קונים דירות בעכו.

שלמה מולה: למה אתם הולכים רק בכיוון אחד?

שלמה מולה: למה לא יכול להיות מגוון של הצעות ואפשרויות שמתאימות לכל אחד?

רונן כהן: מה שאתה מעלה פה זה ניסיון שנוסה.

רונן כהן: רכשנו למלאי.

רונן כהן: אנשים רוצים לבחור היכן לגור.

רונן כהן: בחרנו, רכשנו- -

אסתר לאה בלנש: - - -

רונן כהן: אני קניתי – הדירות האלה עמדו ריקות.

קריאות: אל תרכוש למלאי.

רונן כהן: לא, עכשיו נכנס הוויכוח.

אורי מקלב: ראובן, תענה.

אורי מקלב: אתה יודע מה, עכשיו אתה לא עובד באוצר, אתה עובד בארגון "אהב"ה", והם לוקחים אותה כיועץ מקצועי- -

שלמה נקווה: זה יהיה דיון אחר לגמרי.

ראובן קוגן: אני מסכים איתך שעמדותיי מושפעות מהמקום שאני מייצג אותו.

אורי מקלב: האוצר היה אומר כך וכך – איך אני משכנע?

אורי מקלב: מה המודל שאני מציע כדי להגיע לתכלית?

אורי מקלב: אתם רוצים שיישארו רק מחירים עם טבלאות, ומצד שני אנשים זכאים בלי ביצוע עסקאות באופן מעשי?

אורי מקלב: יש לנו טבלאות מצד אחד, אנשים זכאים מצד שני, ואנחנו לא מצליחים לגשר ביניהם.

אורי מקלב: אתם אומרים שנעשו שמאויות כלליות וקניתם דירות, והיה טוב.

אורי מקלב: לדעתי, המודל שכל אדם בוחר לו את הדירה הוא מודל נכון, אבל צריך להתאים את התקציב לזה, להתאים לכך את הטבלאות.

אורי מקלב: האם השמאויות נעשו על דירות קרקע בלבד?

רונן כהן: בוודאי.

ראובן קוגן: על הדירות הפרטניות, ברור.

רונן כהן: בבניינים בני עד 15 שנה.

דפנה אזרזר: בוא תראה לי דירת קרקע אחת בקריות ב-420 אלף.

דפנה אזרזר: אין דבר כזה.

דפנה אזרזר: לא קיים.

אורי מקלב: עם כל הטבלה שקיימת היום שאנחנו רואים כאן, שיש בה 15 ערים, שיש בכל אחת מהן דירת 4-3 חדרים, למשל באור יהודה - האם השמאות נעשתה על הדירות קומת קרקע?

אורי מקלב: בוא ניקח את הדבר הספציפי משום שזה מה שמתאים להם.

רונן כהן: לא - -

אילן גילאון: האם ההערכה שלכם לגבי שכירות היא ריאלית?

אילן גילאון: מה ההערכה המרבית שלכם?

רונן כהן: שכירות זה נושא אחר.

אילן גילאון: תגיד לי למה.

אילן גילאון: מה ההערכה המרבית- -

רונן כהן: מה זה שכירות, שכר דירה?

אילן גילאון: כשאתה משתתף בשכר דירה מה ההשתתפות המרבית שלך?

קריאה: 1,250 שקל.

רונן כהן: ביישובים – 1,550.

אילן גילאון: וזה ריאלי?

רונן כהן: מה זה "ריאלי"?

קריאות: זה לא ריאלי, זה לא משקף מציאות.

קריאות: - - -

אורי מקלב: הוא לא משלם לך את שכר הדירה.

שלמה מולה: למה אתה לא משלם את התשלום הזה בשכר דירה?

שלמה מולה: הזוג הזה אומר לך שהם לא עובדים, הם הפכו להיות בית חולים- -

שלמה נקווה: ראובן, אני מדבר איתך על משפחה.

שלמה נקווה: תן פתרון, תן תשובה.

שלמה נקווה: תהיה אנושי.

רונן כהן: הם רוצים לקבל תשובות, אני צריך - - - זמן.

שלמה נקווה: מה זה האוצר הזה?

שלמה נקווה: מה יש לכם שם?

שלמה נקווה: ממה אתם בנויים שם אתם?

שמחה בניטה: יש להם הוצאות בלי הכנסות.

שלמה נקווה: שכר הדירה של משרד השיכון הוא מספיק אם אתה ישן בחדר מדרגות.

רונן כהן: תנו לי במשהו - - -

שלמה נקווה: אם אתה שם קרטון של פריג'ידר, השכירות הזאת של משרד האוצר והשיכון מספיקה.

אורי מקלב: תאפשרו לראובן להמשיך לענות.

אילן גילאון: אדוני היושב ראש, זה הופך להיות דיון תיאורטי.

שלמה נקווה: אדוני היושב ראש, אומר לך ראובן מהאוצר ש"בעיניו הכלכליות" -  כבר מפה מתחיל כל הנושא להתחרבש לנו.

שלמה נקווה: אתה אמרת לו לתת תשובה למשפחה הזאת, להסתכל עליהם בעיניים, שלושה ילדים נכים.

שלמה נקווה: מה אתה מדבר עם העיניים הכלכליות שלך?

שלמה נקווה: אתה עובר מה הבן אדם הזה?

שלמה נקווה: אתה יודע מה עוברת האמא הזאת?

שלמה נקווה: תן פתרון, דברו לעניין.

אורי מקלב: הוא שמע את הדברים, תן לו גם לענות.

רונן כהן: נושא השכירות הוא נושא כבד- -

שלמה נקווה: - - -

אורי מקלב: אני מבקש מראובן לענות.

רונן כהן: סליחה, חשבתי שפנית אליי.

שמחה בניטה: עד שקונים דירה, תשלמו את השכירות.

ראובן קוגן: לדעתי, הפתרון של השכירות הוא פתרון יותר נכון בהרבה מאוד מובנים- -

קריאה: - - - לתת ניירות ולהגיד לאנשים: "פתרנו לכם בעיה".

אורי מקלב: האם נכון שהתקציב של 2010 הוא 24-21 מיליון יחד עם השכירות?

ראובן קוגן: לשכירות יש 300 מיליון שקל בשנה.

אורי מקלב: אני מבקש שתענה, אני לא רוצה כל הזמן להישאר בלי תשובה.

אורי מקלב: אני רוצה לשמוע לגבי השאלות הראשונות שדיברנו וכן האם הסעיף הזה נוצל עד תום, והאם היה מצב שהיו אנשים שרצו לממש את הזכאות ולא יכלו?

אורי מקלב: רונן אמר קודם שלא – אני מקבל את זה, אבל אני רוצה שתאמת את הדברים האלה, ואני רוצה שגם נציג האוצר יתייחס לנושא הזה.

רונן כהן: אני חייב לתקן: שאלת אם היו ביקושים שלא נענו- -

אורי מקלב: לא נענו בגלל חוסר תקציב.

רונן כהן: נכון להיום אין לי שקל לקנות.

קריאות: או, יופי.

קריאות: תודה רבה.

רונן כהן: רגע, רגע.

רונן כהן: זה לא בגלל שאין תקציב, אלא מכיוון שאנחנו צריכים לקבל ממשרד האוצר כסף.

רונן כהן: אני מקווה שזה ייפתר מהר מאוד, אבל עד היום כל האנשים פה אמרו שאנשים רוצים ולא נותנים להם – לא היה דבר כזה, ולכן זה מה שחשוב.

רונן כהן: אני מקווה מאוד שמהר מאוד נקבל את הכסף- -

שלמה מולה: - - - מחר בבוקר כל הזכאים ימצאו דירה תפורה?

שלמה מולה: - - -

שמחה בניטה: תקנה לה את הדירה בעכו.

רונן כהן: אבל זה לא בגלל שיש תקציב.

שמחה בניטה: אם תקנה לה דירה בעכו היא לא תצטרך לחפש דירה בשכירות.

רונן כהן: את שואלת אותי לגבי עכו.

רונן כהן: לעכו יש פתרון- -

אורי מקלב: היא לא שאלה אותך, היא לא שואלת.

אורי מקלב: סליחה, רונן- -

שמחה בניטה: מחכים שמישהו ימות.

רונן כהן: חס וחלילה.

אורי מקלב: רונן, היא לא שואלת אותך שאלות, את השאלות אני שואל אותך- -

שמחה בניטה: ככה אמרו לה, להמתין.

אורי מקלב: - - זה שהיא מתפרצת, אני שותק כבר.

אורי מקלב: אבל זאת לא סיבה שאתה תענה לה אם היא מתפרצת.

שלמה מולה: למה אתם לא נותנים כסף?

ראובן קוגן: בימים אלה יש ויכוח שלא קשור למצב שהביא את הדיון הזה לכאן.

ראובן קוגן: הדיון הזה התקיים לפני שידעתם שיש מחלוקת בין המשרדים לגבי ייעוד כספי המכר.

ראובן קוגן: לכן אנחנו צריכים להתמקד במצב הדברים שהביא לדיון הזה.

ראובן קוגן: רונן אומר בצדק, ואין לי שום מחלוקת איתו, שעד היום התקציב שניתן ונוצל נתן את הפתרונות בצורה כזאת שלא היה מישהו שהיה זכאי ולא קיבל מענה- -

שלמה מולה: - - - עכשיו הוא אומר, אין לי לקנות.

שלמה מולה: תענה לנו.

ראובן קוגן: אם זה לא נכון ואתם רואים מציאות שונה ממני, מה אני יכול לעשות?

שלמה מולה: הוא אומר שאין לו כרגע בתקנה תקציב.

ראובן קוגן: זה הוא אמר לפני שנייה, חבר הכנסת מולה.

שלמה מולה: לא משנה, טוב שהוא אמר את זה בהגינות, הוא לא מרח אותנו והלך.

משה רוטמן: אז הנכים אשמים, ובעלי ההון משגשגים?

שמעון יאיר: יש 70 מיליון שקל ששר השיכון שם למטרה הזאת, והם לא נוגעים בזה.

שמעון יאיר: שר השיכון בעצמו אמר לנו.

קריאה: למה?

שמעון יאיר: אין לי מושג.

שמעון יאיר: הם לא נוגעים בזה.

קריאה: הם לא רוצים להעביר את זה למשרד השיכון.

משה רוטמן: נכים, אפשר לדפוק אותם, נכון?

שלמה נקווה: יש נכים שמחכים לקנות את הבית ועברו את כל הביורוקרטיה, ואין מספיק כסף.

שלמה נקווה: האוצר מעכב את זה.

שלמה נקווה: נכים עברו את כל התהליך הכואב הזה, ומחכים, ופונים לארגון שלנו.

שלמה נקווה: אנחנו כאן מפנים את השאלה לאוצר: תקצו את הסכומים האלה שאנשים יוכלו לקנות את הבתים, כי כל יום שעובר – בדיוק כמו שחבריי אומרים – אנשים מחכים שאנשים ימותו פה במדינה.

שלמה נקווה: זה מה שקורה פה.

שלמה נקווה: אנשים עברו תהליכים של חמש שנים, והם עומדים בכל הקריטריונים, מחכים לכסף הזה, ואין אותו.

שמחה בניטה: ואחרי זמן מסוים צריך לעשות הכול מחדש, כי כבר נגמר התוקף.

אורי מקלב: אנחנו נצטרך לעשות ישיבת עבודה כי אני לא רואה שנוכל למצות את הדיון.

אורי מקלב: אחת המסקנות היא לעשות ישיבת עבודה שלנו.

אורי מקלב: שמחה, בבקשה.

שמחה בניטה: חבר הכנסת מקלב, אני רוצה להגיד שני דברים: לא הגיעה הנה משפחה שיש להם ילדה מונשמת בת 3. הם מטרטרים ב"הלוך ושוב" במסמכים, ועד שמביאים הכול נגמרת הזכאות וצריך להתחיל הכול מהתחלה.

שמחה בניטה: הם נותנים לך זכאות לשנתיים ומטרטרים את האנשים.

שמחה בניטה: קודם כול איך שעמידר רואה את המשפחה הם לא רוצים לקבל ניירות.

שמחה בניטה: רק אחרי שאתה מערב את השר הם מוכנים לקבל ניירת.

שמחה בניטה: אם הבעל מרוויח 5,000 שקל, אבל האישה לא עובדת כי יש ילדה מונשמת 24 שעות, והיא גם הפיליפינית שלה, אז זה נקרא "תקרה", והיא לא זכאית.

שמחה בניטה: אבל שוכחים שילדה מונשמת זה מכשירים, זה עגלה, זה מיטה, זה אמא לא עובדת וכל המשפחה, שכר דירה 4,000 שקל, אז ממה אפשר לחיות מ-5,000 שקל?

שמחה בניטה: כשנולדה הילדה הם היו גרים אצל ההורים בקומה שלישית.

שמחה בניטה: זאת ילדה עם ציוד של בית חולים אי אפשר להעלות לקומה שלישית.

שמחה בניטה: אנשים קונים דירות או גרים בשכירות לפני החתונה בקומה שלישית ורביעית ויכולים לעלות מדרגות, וכשנולד ילד נכה כל החיים מתהפכים.

שמחה בניטה: לא נדבר על ההוצאות ועל כך שכל העולם חרב עליהם ועד שהם משלימים עם זה שהם צריכים לקחת ילד מוגבל הביתה ולהחיות אותו, גם משרד השיכון מקשה, ונותנים 650 שקל במקרה הטוב.

שמחה בניטה: זאת ההתעללות הזאת שהמשפחה הזאת עוברת.

שמחה בניטה: אם אנחנו, עמותת מזור, לא הייתה משלמת על נכות, הם לא היו נותנים- -

אורי מקלב: בנושא הדיור.

שמחה בניטה: שנית, יש זכאות, מדברים פה על סכומים.

שמחה בניטה: שר השיכון הקודם אפי איתם אמר בפירוש שהשמאות של הממשלה היא לא תורה מסיני.

שמחה בניטה: אם חסרים 20 אלף דולר בין מה שהדייר מבקש לבין מה שקבע השמאי של משרד השיכון אי אפשר לבטל את ההסכמים האלה ולבטל עסקה- -

רונן כהן: ואם זה 150 אלף הפרש?

שמחה בניטה: - - כי השמאי שלהם החליט שהדירה שווה 100 ולא 120.

רונן כהן: ואם זה 150 אלף הפרש?

שמחה בניטה: ואם זה 200 אלף הבדל?

שמחה בניטה: לא רק זה, יש להם המחירון שלהם.

שמחה בניטה: אם שמאי מעריך את הבית שלי ב-2 מיליון, אני רוצה 2.5 מיליון.

שמחה בניטה: זה מה שקורה אצל אנשים: השקיעו, ריצפו, קנו, עשו בית לתפארת, והם לא מוכנים למכור- -

שלמה מולה: שמחה, רגע- -

שמחה בניטה: דקה, מולה.

שמחה בניטה: אני הולכת לקיצוניות.

שמחה בניטה: הם צריכים להיות ריאליים בין מה שהשמאי שלהם לבין ערך הדירה במקום לפי מה שהאדם השקיע בדירה, ולהתפשר.

שמחה בניטה: הם אומרים ישר: קיבלת מיליון, אל תחפש ביותר ממיליון.

שמחה בניטה: אבל כל הדירות הן מעל למיליון.

שמחה בניטה: אי אפשר לעמוד בקריטריונים שהם מראש מקשים.

אורי מקלב: הבנו, אנחנו חוזרים על עצמנו.

שמחה בניטה: - - - כי אם הוא מצא דירה ב-1.1 מיליון אתם - - -

אורי מקלב: הבנו.

אורי מקלב: על הפער בין הטבלה לבין המציאות אנחנו מדברים כבר 70 פעם.

אורי מקלב: נתן שריאן, בבקשה.

נתן חיים שריאן: שלום וברכה.

נתן חיים שריאן: אני בן 27 מהשומרון.

נתן חיים שריאן: אני היחיד כאן מכל הסיפורים ששמעתי שאני ילד נכה לשעבר, והיום בוגר.

אורי מקלב: אתה ילד לשעבר, אבל גם היום אתה נכה.

נתן חיים שריאן: כן, התכוונתי שאני נכה בוגר.

אורי מקלב: כבר שמחנו, חשבנו שאולי אתה נכה לשעבר.

נתן חיים שריאן: לצערי, אני עדיין עם הכיסא.

נתן חיים שריאן: כבר 14 שנה שמי שמטפל בי זה רק ההורים כי מטפלים, כמובן, לא יגיעו לשומרון, ואם יגיעו אז יברחו.

נתן חיים שריאן: עכשיו אני בן 27, לא בגיל כל כך צעיר בשביל לגור עדיין עם ההורים.

נתן חיים שריאן: עברתי את כל הביורוקרטיה בשביל לקבל דירת נ"ר, וקיבלתי תשובה די מצחיקה – לפחות את משרד השיכון, לא אותי - שאני לא זכאי לקבל בגלל חסכונות שיש לי בבנק.

נתן חיים שריאן: הם עשו עליי כזאת חקירה – הגיעו אליי לבנק והכול, אבל מוזר שמכל החקירה הזאת אפילו לגיל שלי לא הגיעו – פה כתוב 29, העלו לי שנתיים וחצי.

נתן חיים שריאן: הם שוכחים שמהחסכונות האלה יש לי הוצאות רכב, של מחיה, של כיסא גלגלים שאני קונה – כל כך הרבה דברים, ופשוט בגלל זה לא אישרו לי.

נתן חיים שריאן: זה לא שאישרו לי, ואני ממתין.

נתן חיים שריאן: פשוט לא אישרו.

נתן חיים שריאן: גם עם הסכום הזה אני יכול לקנות- -

שלמה מולה: זה בחוק או בתקנה?

שלמה מולה: מה החוק אומר כאן?

רונן כהן: הודות לוועדה ולהזדמנות שבה שלחו לנו את המקרה, באמת שמנו לב למקרה הזה.

רונן כהן: אנחנו נטפל בו, אנחנו לא מתכוונים להכיר בחסכונות כהון עצמי.

רונן כהן: אני רוצה שייאמר פה: לא תמיד הכול מגיע אליך.

רונן כהן: אנחנו מתכוונים לתקן את זה.

קריאות: - - -

שמחה בניטה: כבר היה שווה.

שלמה נקווה: חשוב להגיד שרונן מקבל מאתנו פניות, והוא מטפל ועושה את העבודה שלו.

שלמה נקווה: אני חייב להגיד את זה.

שלמה נקווה: בכל זמן שהארגון פונה אליו יש לנו דלת פתוחה לשר.

שלמה נקווה: הבעיה היא שזה שישב לידו הלך, ואלה הכתובת – האוצר.

רונן כהן: בזה הוא לא אשם.

שלמה נקווה: - - -

רונן כהן: אנחנו אחראים, טעינו, אנחנו נתקן.

שלמה נקווה: שר השיכון הוא השליח, אנחנו מדברים על השולח.

רונן כהן: אתה גר בשבי שומרון.

רונן כהן: יש לנו דירה בשבי שומרון, אתה מוכן?

נתן חיים שריאן: אתה שואל או אומר?

אורי מקלב: רונן, לא עכשיו.

שלמה נקווה: למה?

שלמה נקווה: שידור חי.

שלמה נקווה: תאמין לי, תענוג.

נתן חיים שריאן: אני לא מוכן, אני רוצה לעזוב לעיר כי אין לי מה לעשות ביישוב.

אורי מקלב: צביה וייסברג, בבקשה.

צביה וייסברג: אני נציגת ארגון "בזכות".

צביה וייסברג: אני רוצה להזכיר אוכלוסיה שלא הוזכרה עד עכשיו – אוכלוסיה של אנשים שגרים במעונות שמדינת ישראל משלמת עבורם.

צביה וייסברג: הוזכר כאן "בית קסלר", הוזכר כאן גילה.

צביה וייסברג: כל חודש מדינת ישראל משלמת 13-11 אלף לחודש לאותו דייר שגר במעון.

צביה וייסברג: הוא מגיע לשלב שמשום מה – ובואו נחסוך מכם מדוע הוא בוחר לעזוב את המעונות ולעבור לדיור עצמאי – אין לו הון עצמי, גם לא קטן, כך שהוא לא ייחשד בזה, ואין לו יכולת כלכלית להתחיל אפילו אם יש לו הסכום הראשוני שניתן לו כאן.

צביה וייסברג: אנחנו מכירים מקרים לא מעטים שמדינת ישראל לא נותנת להם פתרון של דיור מוגן אחר, והם רוצים לבחור באופן של דיור עצמאי, ועם הסכום שניתן להם הם עומדים מול שוקת שבורה.

צביה וייסברג: זה יש לנו, זה לא מאפשר לנו אפילו לא לרכוש דירה – אין לנו שום הון עצמי.

צביה וייסברג: מדינת ישראל במהלך השנים שהם במעונות לא מפתחת את התחום התעסוקתי, הם יוצאים החוצה ואין להם יכולת לכלכל את עצמם, וזה משאיר אותם בבעיה שלא הוזכרה כאן.

רונן כהן: אבל זאת לא החלופה היחידה.

צביה וייסברג: 650 שקל לשכירות לא מספיקים עבורם גם.

צביה וייסברג: (חילופי יו"ר: שלמה מולה – 14:45)

שלמה מולה: היושב ראש ביקש ממני להחליף אותו.

שלמה מולה: דוד קשאני, בבקשה.

דוד דוד קשאני: אני מהפורום לדיור ציבורי.

דוד דוד קשאני: אני משתתף בהרבה כנסים עם שר השיכון.

דוד דוד קשאני: אני יושב כמה כיסאות לפניו.

דוד דוד קשאני: שמעתי במו-אוזניי שב-2010 הוא פותר את כל הבעיות של הדיור לנכים- -

שמעון יאיר: ככה הוא אמר.

שמעון יאיר: גם לנו הוא אמר את זה.

קריאות: גם לנו הוא אמר.

דוד דוד קשאני: בשנת 2009 משרד השיכון החזיר לאוצר 230 מיליון שקל שלא נוצלו לדיור.

דפנה אזרזר: אז תחלק אותם.

דוד קשאני: אבל הוא לא אשם.

דוד קשאני: אשם בזה שר השיכון שלא רצה למשוך את הכסף, אלא העביר את זה לאוצר.

דוד קשאני: 230 מיליון – זה אמר לנו שר השיכון בעצמו.

אילן גילאון: יש לך עוד חודשיים, חכה.

דוד קשאני: הבעיה הפשוטה ביותר שאפשר לפתור אותה: יש הרבה כסף באוצר.

דוד קשאני: צריך לעשות מה שעשיתם פעם – אתם נתתם כסף לנכה, הנכה רכש לעצמו דירה, והוא קנה אותה במשך שש השנים שעברו.

דוד קשאני: הממשלה, שר השיכון, משרד השיכון לא מעוניין לתת כסף לנכים – אל תגיד לי, לא, אני יודע את זה.

שלמה מולה: סליחה, בבקשה.

דוד קשאני: הפתרון הפשוט ביותר הוא לתת כסף לנכה.

דפנה אזרזר: השאלה היא כמה כסף נותנים.

דוד קשאני: כמה שעולה הדירה שהוא חיפש.

דוד קשאני: הוא הלך, מצא דירה – אמרו לו 1.5 מיליון, הוא מקבל ממשרד השיכון 1.5 מיליון, רוכש את הדירה ומשלם שכר דירה חודשי למשרד השיכון, לעמידר.

דוד קשאני: דפנה אזרזר:     	זה מצוין.

דוד קשאני: זה ידוע.

דוד קשאני: זה היה במשך 10 השנים האחרונות.

דוד קשאני: הפסיקו את זה.

רונן כהן: זה היה פעם?

דוד קשאני: נכון.

רונן כהן: אני שואל, לא אומר.

דוד קשאני: היא לא פעם, היה פעמיים, אתה יכול לשאול אותה.

רונן כהן: אמרו פעם, תחפש, ובכמה שתביא, תקבל?

דוד קשאני: נכון.

שמעון יאיר: היה ככה?

דוד קשאני: כן, במיליון אחוז.

רונן כהן: באיזו שנה?

דוד קשאני: לפני שלוש שנים.

שלמה מולה: תודה.

שלמה מולה: גברת מרים פראייר.

מרים פריאר: אני יושבת ראש של עמותת שלהב"ת – שילוב נכים בקהילה תומכת.

מרים פריאר: לנו יש פרויקט מיוחד שמאפשר להרבה נכים לגור בקהילה.

מרים פריאר: זה נעשה בתמיכה מאוד מכובדת של משרד השיכון.

מרים פריאר: זהו פרויקט שהקמנו יחד עם משרד השיכון, שותף לנו גם הביטוח הלאומי.

מרים פריאר: כיום גרים 13 נכים- -     (חילופי יו"ר: אורי מקלב – 14:50)

אבנר עורקבי: אבל זה לא קשור לדירות נ"ר.

רונן כהן: זה זכאי נ"ר.

מרים פראייר: כל הדיירים שלנו הם זכאי נ"ר, כולם נכים רתוקים.

מרים פראייר: זה התנאי להיכנס לפרויקט שלנו.

מרים פראייר: מדובר בנכים מבוגרים.

מרים פראייר: אולי זאת דרך נוספת.

מרים פראייר: רובם לא יכולים לגור בקהילה, אבל לא רוצים לגור במוסדות.

מרים פראייר: הם רוצים יותר עצמאות, ולכן כאן משרד השיכון בא לקראתנו, ואנחנו בנינו מערכת יפה מאוד שנותנת לדיירים אוטונומיה, חיים עצמאיים, שלטון בכל מה שהם רוצים.

מרים פראייר: אנחנו נותנים להם רק את העזרה.

מרים פראייר: עכשיו אנחנו עובדים על שכירה של בניין- -

אורי מקלב: מאוד מעריכים.

מרים פראייר: זאת לא רכישה, זאת שכירה של בניין.

רונן כהן: מתוך 80 שדיברנו עליהם יש גם 20 כאלה.

רונן כהן: אני לכאורה מתייחס לזה כאילו יש לי 80, אני לא יכול לפתור להם את הבעיה.

רונן כהן: הוא לא רוצה את הפתרון מהסוג שאני מציע לו.

מרים פראייר: הוא לא יכול בפתרון הזה.

רונן כהן: הוא לא יכול, וזה לגיטימי.

רונן כהן: הוא אמנם נמצא ברשימה של ה-80, הצלחנו להביא למצב שאנחנו רוצים לעזור לו לממש את מה שהוא יכול.

רונן כהן: מעמידים לפניו שכירות מאוד גבוהה, ארוכה – זה מתוך ה-80.

רונן כהן: זאת אומרת שהתקציב שלנו מאפשר למצוא פתרונות.

רונן כהן: אנחנו לא יכולים להכריח את האיש לקחת משהו אחד.

רונן כהן: גם בירושלים הייתה לנו בעיה שאנשים לא רוצים – שר השיכון רתם את אגודת "יד-שרה".

רונן כהן: הייתה לנו בעיה כי יש אנשים שמרגישים חוסר ביטחון לעזוב את המקום שבו הם גרים בגלל קרבה להורים וכדומה.

רונן כהן: לכן לאדם שגר בבית הכרם היה קושי לעזוב את בית הכרם ולעבור לגור בשכונה קצת יותר זולה, כמו פסגת זאב או גילה – שכונות קצת יותר זולות.

רונן כהן: "יד שרה" לקחה אותו יד ביד והגדלנו את כמות המממשים, כי הצליחו להראות לו שיש שירותים בסביבה הזאת.

רונן כהן: יש כאלה שאומרים שהתקציב לא מאפשר להם, כי נכון, אני לא יכול להתחרות עם בית הכרם.

רונן כהן: אבל אם הוא באמת רוצה אנחנו מצליחים להעמיד לו דירות שהן בנות השגה במקומות שיש בהם שירותים.

רונן כהן: בסופו של דבר זה המצב.

אורי מקלב: אנחנו מתרשמים שאתה האדם הנכון במקום הנכון.

אורי מקלב: אנחנו התרשמנו שיש לך רצון.

אורי מקלב: לא תמיד אנחנו מתרשמים.

אורי מקלב: במקרה הזה התרשמנו כולנו, ואולי אין לך היכולות.

אורי מקלב: אנחנו רוצים לעזור לך ביכולות, רוצים להבין יותר את העניין.

אורי מקלב: אני לא מסכם, אבל יש לנו כמה שאלות.

אורי מקלב: מכיוון שראיתי שזה מתפרץ לא רציתי למנוע מכל אחד להגיד את הדברים, אבל אנחנו יודעים מה השאלות שיש לנו.

אורי מקלב: גם אם זה בנוגע לילד שנמצא במוסד – מה זה אומר?

אורי מקלב: אולי הוא נמצא במוסד מכיוון שההורים שלו לא יכולים להביא אותו הביתה?

אורי מקלב: אולי הוא מחפש דירה, וזה משהו זמני, פשוט כי לא הייתה לו ברירה.

רונן כהן: אתה צודק, זאת הייתה הבעיה- -

אורי מקלב: אלה דברים שאנחנו רוצים ללמוד.

אורי מקלב: אנחנו מבקשים לטפל באופן פרטני במקרים שבאו לפנינו.

אורי מקלב: אני בכלל חושב שהגישה צריכה להיות שבמקרים של 80 בשנה המדינה יכולה לטפל, כי 20 מתוכם בכלל לא שייכים לאותה פרשייה.

אורי מקלב: צריך למפות את הזכאים ולטפל הרבה יותר פרטני.

אורי מקלב: לא קיבלנו תשובה למה בעכו אי אפשר לקנות את הדירה או במצב שבראש העין שלושה ילדים נמצאים בדירה לא מתאימה – כמה זמן?

רונן כהן: לא הספקתי לענות.

אורי מקלב: רונן, אנחנו לא חייבים חוקית, אנחנו חייבים ערכית דבר כזה.

רונן כהן: אין מחלוקת.

רונן כהן: אני יכול לתת לך פשוט פתרונות- -

אורי מקלב: אנחנו לא רוצים לעשות את זה ברבים פה.

רונן כהן: אני אעדכן את הוועדה.

אורי מקלב: מאה אחוז.

אורי מקלב: אבל על העדכון אנחנו נטפל בנושאים שבאו לפנינו באופן פרטני, ואנחנו נמשיך עם זה.

אורי מקלב: אבנר, בבקשה.

אבנר עורקבי: הדיון הזה היה לבקשת ארגון הנכים בישראל המיוחד – ארגון אהב"ה – בגלל עומס הפניות של הנכים ושל הורים לילדים נכים שאין להם איפה לגור.

אבנר עורקבי: יש לנו ילדים נכים שלא הגיעו לפה שגרים בבית חולים.

אבנר עורקבי: כבר  ארבע שנים הילד גר בבית חולים, ואין לו לאן לחזור, אין לו בית מותאם לחזור אליו.

אבנר עורקבי: יש הורים שלא יכולים לצאת מהבית ולא יכולים להגיע לפה כי הילדים רתוקים לכיסא גלגלים עם מכשיר הנשמה וגרים בקומה שנייה.

שלמה מולה: אבנר, כל התיאורים האלה פה- -

אבנר עורקבי: רק רגע.

אבנר עורקבי: אני לא מביא את הנתונים האלה, רק דוגמאות.

אבנר עורקבי: יש במשרד הקליטה משפחה עולה חדשה שזכאית לדיור ולא קיבלה דיור.

אבנר עורקבי: אנחנו נמצאים בקשר מתמיד עם משרד השיכון, אנחנו נמצאים בקשר מתמיד עם שר השיכון עצמו שאכן מנסה למצוא פתרונות.

אבנר עורקבי: הבעיה שעלינו עליה ממש בימים האחרונים היא שזה לא משרד השיכון, זה לא רונן – הבעיה נתונה אך ורק במשרד האוצר שלא מקצה תקציבים.

אבנר עורקבי: היה לנו דיון בשנה שעברה בוועדת כספים בנושא דירות נ"ר.

אבנר עורקבי: ראיתם איך כל חברי הכנסת יצאו נגד נציגי משרד האוצר שלא מקצים את הכסף לדירות נ"ר, אלא לוקחים את הכספים ולא יודע איפה שמים אותם.

אבנר עורקבי: כלומר זה לא מגיע למשרד השיכון.

אבנר עורקבי: משרד השיכון לא אשם, הוא לא צד פה.

אבנר עורקבי: משרד השיכון צריך לקבוע את המחירים לא לפי מחירי דירות כלליים, אלא לפי דירות קרקע.

אבנר עורקבי: נכה גר בדירת קרקע, הוא לא גר בדירה בקומה שנייה בלי מעלית, הוא לא גר בקומה רביעית בלי מעלית.

אבנר עורקבי: יש לנו פה ילדים הנכים שראית שמורידים אותם על הידיים כל יום.

אבנר עורקבי: זה טירונות חופשי 20 שנה.

אבנר עורקבי: טירונות.

אבנר עורקבי: 40 קילו להוריד-להעלות-להוריד-להעלות.

אבנר עורקבי: איך אפשר?

אבנר עורקבי: הוא אפילו לא יכול לקחת את כיסא הגלגלים לבית של 50 מטר מרובע.

אבנר עורקבי: איך אפשר להתנהג בצורה כזאת לילדים נכים?

אבנר עורקבי: אני לא בא מהכיוון שלי, אני מכיר אתכם די טוב, אתם יודעים את המלחמות שלי איתכם בקשר לדירות נ"ר.

אבנר עורקבי: אתם מכירים אותי די טוב.

אבנר עורקבי: אבל אתם לא צריכים לעזור רק לנו, הנכים הילדים – תעזרו לילדים הנכים – ההורים נמקים, נגמרים, אחר כך הם הופכים להיות נכים.

אבנר עורקבי: הם באים לבקש קצבת נכות כי הם הרימו 20 שנה למעלה-למטה.

צביה וייסברג: עלות בבית חולים זה 24 אלף שקלים בחודש.

אבנר עורקבי: עדיין לא קיבלתי תשובה.

אבנר עורקבי: אני ביקשתי תשובה לדירות נ"ר בעכו ובקריית גת.

אבנר עורקבי: זה העוקץ פה.

אבנר עורקבי: העוקץ הוא שמשרד השיכון יצא בחוזר מסוים לא לרכוש דירות נ"ר, לא בעכו ולא בקריית גת.

אורי מקלב: אבנר, הוועדה תפנה באופן ישיר לשר לקבל תשובה בנושאים האלה, האם יש מגבלה והאם יש הוראה לא לתת לנכים בדירות האלה.

אבנר עורקבי: זאת הוראה של השר הקודם.

אורי מקלב: אם זאת הוראה אנחנו נברר אותה.

אורי מקלב: יכול להיות שאף אחד לא ביטל אותה.

אבנר עורקבי: עדיין לא סיימתי.

אבנר עורקבי: הבעיה היא גם במגזר הערבי.

אבנר עורקבי: המגזר הערבי הוא המגזר הכי הכי דפוק.

שלמה מולה: נכון, כמו בכל דבר, תאמין לי.

אבנר עורקבי: צריך גם להתחשב בהם.

אבנר עורקבי: הם אזרחי מדינת ישראל, הם משלמים מסים כמונו.

אבנר עורקבי: אנא, תעזרו לילדים הנכים.

אורי מקלב: אתה רואה שהבאנו את המקרה כדי שבאמת ישקף את המצב.

יוסף מסרי: אין לנו דירה לשכור בכפר.

יוסף מסרי: אני בקושי מצאתי דירה בקומה שנייה.

רונן כהן: אנחנו לא נותנים מגרשים.

אורי מקלב: אבל איך השמאות עובדת?

אורי מקלב: אתם צריכים למצוא נוסחה למקומות האלה.

רונן כהן: אין בעיה, לא מגבילים מגזר ערבי.

קריאות: - - -      יוסף מסרי:     	- - - 32 אלף, וכל מגרש צריך- - -

רונן כהן: הבעיה שהוא מעלה קשורה למנהל.

אורי מקלב: לא מדובר כאן במאות מקרים.

יוסף מסרי: אני הלכתי עשרים פעם למנהל ודיברתי- -

רונן כהן: זה מנהל.

יוסף מסרי: גם אצלכם הייתי פעמיים.

שלמה מולה: אתה אומר שאתה לא מנהל?

שלמה מולה: אתה הכתובת שלו.

אבנר עורקבי: אני עדיין לא סיימתי.

אבנר עורקבי: אתם ראיתם פה את אסנת אוחיון.

אבנר עורקבי: ברגע זה אני מקבל תשובה ממשרד השיכון, מלשכת השר, לגבי יעקב ואסנת אוחיון מקריית גת מלשכת השר.

אבנר עורקבי: הם מקצים להם גובה סיוע של 355 לקניית דירה בקריית גת.

אבנר עורקבי: עכשיו, באמת- -

קריאות: - - -

דפנה אזרזר: איזה סכום.

דפנה אזרזר: אם לא לבכות אז לצחוק.

רונן כהן: היא אמרה 550, אתה אומר 350?

שמחה בניטה: לא, ביחד.

רונן כהן: קיבלת את זה עכשיו טרי-טרי?

אבנר עורקבי: עכשיו טרי – 355 לסיוע לקניית דירת נ"ר.

משה רוטמן: זה מקרה פרטני, אבל יש עשרות מקרים שלא טופלו.

אורי מקלב: אבנר, תודה רבה.

אורי מקלב: חבר הכנסת מולה, בבקשה.

שלמה מולה: אני משתתף בהרבה מאוד דיונים, וזה אחד הדיונים העצובים שאני משתתף בהם.

שלמה מולה: זה מאוד כואב לי, אני לא מבין איך אפשר להגיע למצב כזה.

שלמה מולה: רונן, אתה באמת מאוד מרשים אותנו.

שלמה מולה: אנחנו אמנם צועקים עליך, אבל אתה מרשים אותנו- -

שמחה בניטה: הוא לא הכתובת.

שלמה מולה: אין לנו טענות- -

אורי מקלב: - - - לכנסת, לא ליושב ראש.

שלמה מולה: אין לנו טענות אליך.

שלמה מולה: אבל אם יש לכם 70 נכים שלא קיבלו פתרונות, ואם כדי לקבל את זכאותו כנכה אדם מטורטר ומבקש בקשה, ואומרים לו לבוא עוד שבוע, עוד שבועיים וכן הלאה.

שלמה מולה: אם כל אדם הוא עולם ומלואו – אם הגישה שלכם תהיה שכל אדם עם המאפיינים שלו, עם הקושי שלו, עם הבעיה שלו, ולא רק לעזור לאותם ילדים נכים, אלא גם למעטפת שנותנת סיוע.

שלמה מולה: משפחה שלא עובדת, מפסיקה לעבוד וקשה להם, תחושת תסכול ומרמור כלפי המדינה – כל הדברים האלה שהם שאלות ערכיות.

שלמה מולה: בשאלות ערכיות אני מצפה שהמדינה תגלה יותר נדיבות, לא שתסתכל דרך המשבצות בלבד, אלא שהמדינה תראה את האדם דרך העיניים שלו ולהגיד מה אני הייתי עושה.

שלמה מולה: אם האדם הסביר היה מקבל איקס בשאלות ערכיות הייתי רוצה שתתייחסו ותיתנו איקס ועוד איקס, פי שלושה או פי ארבעה.

שלמה מולה: אני מחפש את הגישה.

שלמה מולה: אני לא מצפה מיובל שטייניץ.

שלמה מולה: תאמין לי, אני לא מצפה ממנו לשום דבר.

שלמה מולה: מי שתפיסת העולם שלו קפיטליסטית ורואה את הטייקונים ורוצה להתחכך עם העשירים, לא מבין כלום באדם הפשוט.

שלמה מולה: אני מציע, אדוני היושב ראש, כמו שאתה מנהל את הדיונים גם בנושאים אחרים ברגישות רבה, אני מבקש ממך שנקיים ישיבה עם שר האוצר, עם שר השיכון ועם שר הרווחה – עם שלושתם.

שלמה מולה: אני מבקש ממך שיהיה דיון רק עם חברי הכנסת על 70 המקרים האלה יחד עם הנציבות המקצועית של משרד השיכון ונקבע יעד שאנחנו רוצים להגיע אליו לפתרון.

שלמה מולה: עכשיו אני אדבר פוליטיקה.

שלמה מולה: החיים שלי ושל אילן מאוד קלים כי אנחנו באופוזיציה.

שלמה מולה: אבל לך יש תפקיד כפול – אתה גם בקואליציה- -

אורי מקלב: במקרים האלה אני באופוזיציה יחד איתך.

אילן גילאון: - - -

אורי מקלב: אלו שבקואליציה לעזור להם ואופוזיציה נגד - - -

שלמה מולה: אני מציע שנשב יחד עם השרים האלה.

שלמה מולה: השאלה היא מאוד פשוטה: כרגע יש 70 אנשים זכאים, האם המשרד מכיר בהם?

שלמה מולה: הוא אומר שבתקנה תקציבית אין לו.

שלמה מולה: דרך אגב, כשאני מוסיף לך את התקציב של משרד הקליטה יש לך 230, לא רק זה.

שלמה מולה: אתה אמרת שהשר גילה נדיבות ונתן 50 מיליון שקל – אבל איפה זה?

שלמה מולה: לאן זה הלך?

קריאה: 70 מיליון.

שלמה מולה: לאן זה הלך?

שלמה מולה: יש הכסף?

שלמה מולה: הוא בינתיים מקבל ריבית- -

קריאה: אין להם כסף, נגמר התקציב.

שלמה מולה: ה-מ.מ.מ.

שלמה מולה: אמון עליי.

שלמה מולה: כרגע לפי המסמך של ה-מ.מ.מ כתוב שב-2009 היו 24.4 מיליון ₪, ב-2010 – 21 מיליון שקל.

שלמה מולה: עכשיו הוא אומר, גם ניצלת את מה שיש לך ב-2010, אז אין לך כסף.

שלמה מולה: לכן אני מציע לקיים ישיבה עם השרים.

שלמה מולה: אני רוצה שהם יסתכלו על הנכים ויגידו שהם לא נותנים להם דירה.

שלמה מולה: אני רוצה לשמוע אותם.

שלמה מולה: תודה רבה.

בן יוסף: אז אולי תקבלו החלטות עקרוניות, לא רק לגבי 70 אנשים.

שלמה מולה: אמרנו.

שלמה מולה: לכן אנחנו רוצים לשבת איתם.

בן יוסף: החלטות עקרוניות על זכאות לדיור לאנשים עם נכויות.

שלמה מולה: אמרתי.

שלמה מולה: אנחנו רוצים לשבת איתם.

בן יוסף: כל פעם יש ועדות.

בן יוסף: אני כבר 30 שנה בזה.

בן יוסף: כל פעם בא חבר כנסת חדש, כאילו מתגלה לו כל העולם ומלואו- -

שלמה מולה: מה זאת אומרת, עכשיו את אומרת לי, אתה חבר כנסת חדש והדברים מתגלים לך מחדש?

בן יוסף: לא, לקבל החלטות עקרוניות.

שלמה מולה: את לא יכולה להטיף מוסר.

שלמה מולה: אז מה אם אני חבר כנסת חדש?

קריאה: לא, להפך, החדש עובד הרבה יותר טוב.

אורי מקלב: לא קיבלת את זכות התגובה האחרונה.

אורי מקלב: הבנו את הגישה שלך.

שלמה מולה: מה זה הדבר הזה בכלל?

אילן גילאון: עם כל הכבוד- - -

בן יוסף: לא באתי להעליב.

אילן גילאון: אני באמת מקווה שלפחות הפונים הפרטיים.שהיו פה יימצא להם פתרון מידי אצלך כי זאת הוועדה לתלונות הציבור.

אילן גילאון: שנית אנחנו יכולים לדבר כל פעם על "חבר כנסת חדש" וכדומה; אם לא תהיה כאן דרישה למדיניות כוללת – כי אחרי 70 המקרים שנפתור יבואו עוד 150 – השאלה המרכזית שאתם צריכים לשאול בלי לתת אפשרות להפריד ולמשול בנו כל הזמן – אנחנו לא סולידאריים עם אנשים אחרים, אנשים אחרים לא סולידאריים איתנו.

אילן גילאון: כאן מדובר בבעיה של אחריות ממשלתית לגבי דיור – האם מדינה צריכה לתת דיור לתושביה, האם היא צריכה לתת עבודה, האם היא צריכה לתת בריאות?

אילן גילאון: אני בן אדם מיושן, ואני אומר שמדינה שלא נותנת את אלה היא בכלל לא זכאית להיקרא "מדינה".

אילן גילאון: זה לא מה שקורה אצלנו.

אילן גילאון: אם לא תראו את התמונה הכוללת בפעם הבאה אנחנו נמשיך לתקן דברים שלא היו צריכים להיות מקולקלים מלכתחילה.

אילן גילאון: זה התסכול הגדול, זה העצב – שאנחנו כל הזמן יושבים לתקן דברים שלא הייתה שום סיבה בעולם שיתקנו אותם.

אילן גילאון: מה זה "מאבק"?

אילן גילאון: מה זה "שביתת נכים"?

אילן גילאון: למה נכים בכלל צריכים לשבות?

אילן גילאון: איזו עמותה צריכה לנהל את הנכים מלבד משרד האוצר, הממשלה, משרד הרווחה?

אילן גילאון: זה התפקיד שלהם.

אילן גילאון: אבל במקום שאין אחריות, ומדינה לא רוצה – היא רוצה להתפרק – יש אלפי עמותות שמנהלים אותה.

אילן גילאון: לכן הבעיה המרכזית היא איך לוקחים את כל העניין הזה ורואים את האינטרס הכללי של האנשים בלי שכל פעם יספרו לנו את הסיפורים הידועים.

אילן גילאון: אתם צריכים להתאפק עכשיו עם עגלת הנכים כי יש טיל איראני שמגיע.

אילן גילאון: אני כבר לא קונה את הסיפור הזה.

אילן גילאון: אני לא קונה את הסיפור הזה כי אני יודע שרוב האנשים מתים מלחץ דם, מסוכרת, מסרטן – לא מהטיל האיראני.

אילן גילאון: לכן זה סדר היום שצריך להיות.

אילן גילאון: כשאומרים לכם, זה חברתי.

אילן גילאון: זה הפוליטיקה, אין פוליטיקה אחרת.

אילן גילאון: אני מוותר על שני גלגלים, לוקח את הסיכון כדי למלא את סל התרופות – זו הפוליטיקה, אין בלתה.

אילן גילאון: אין משהו אחר, שלא ישגעו לכם את השכל.

אילן גילאון: פה דיברנו ודיברנו – "גשדרנו" מה שנקרא.

אילן גילאון: אני בטוח שהציבור הישראלי, כמו אישה מוכה ילך ויבחר את אותם אנשים שבועטים לו בראש.

אילן גילאון: ואולי גם חלק מכם.

אילן גילאון: אז כאשר עושים את הדיון הזה תזכרו טוב-טוב לשאול את השאלה, מה מגיע לי ולילד שלי.

אילן גילאון: אם לא תדעו לשאול את השאלה הזאת, לא עשיתם שום דבר.

קריאות: צודק.

אורי מקלב: תודה רבה לכולם.

אורי מקלב: אני מבקש שהמפגש הבא בינינו יהיה מפגש עם בשורות אחרות ועם שינויים.

אורי מקלב: אנחנו נמשיך לעבוד בעניין הזה.

אורי מקלב: תודה רבה, הישיבה נעולה.