הוועדה המיוחדת לבחינת בעיית העובדים הזרים, כנסת 18, פרוטוקול מספר 31, 2010-10-25 10:00

יעקב כץ: בוקר טוב לכל המגיעים.

יעקב כץ: אנחנו נדון היום בנושא של מכסת העובדים הזרים לחקלאים, מפוני גוש קטיף, אצלנו בוועדה, ועדה שדנה בנושא של בעיית העובדים הזרים.

יעקב כץ: אני רוצה לברך בברכת ברוכים הבאים את תלמידי רעות ומכבים בחוג לדמוקרטיה.

יעקב כץ: אני מקווה שאחרי הסיור שלכם פה בבית, תאהבו יותר את הכנסת ולוואי ונהיה ראויים שתוכלו ללמוד מאתנו גם דברים טובים, לא רק מה ששומעים תמיד, מה שרואים בטלוויזיה, מה ששומעים ברדיו ומה שקוראים בעיתונים.

יעקב כץ: על כל פנים, הנושא שאנחנו נדון בו היום הוא נושא חשוב מאוד, אנחנו יודעים שלפני כחמש שנים גורשו היהודים מחבל עזה, מגוש קטיף, בניגוד לרצונם, ביניהם היו גם בעלי משקים, עובדים חקלאיים, אנשים עם תעשייה, אנשים שהחזיקו תעשייה ונהנו גם הם ממכסת העובדים הזרים, בעיקר תאילנדים שהגיעו לעבודה בארץ במסגרת המכסות שמגיעים לסייע לחקלאות הישראלית ולעבודה התעשייתית.

יעקב כץ: אנחנו פה דנים בעיקר בחקלאות, אבל נתייחס גם לרחמים, הנמצא פה, איש תעשייה, שגם החזיק ואולי ישטח את טענותיו, נעשה את זה יותר מאוחר.

יעקב כץ: אני הייתי רוצה לדעת מי נמצא פה ומאיזה משרדים, כדי שנוכל לדון על הדברים.

יעקב כץ: נמצא אתי גלעד נתן ועוזרי, הראל כהן.

יעקב כץ: אנחנו בסך-הכל, אני חושב שבכנסת בכלל, יש מאמץ גדול אחרי כל מה שקרה ואחרי הקשיים הנוראיים שהציבור הזה עבר דרכם, לנסות ולהקל ולראות במה ניתן לתקן כמה שניתן, אם בכלל ניתן, את המעוות ולנסות להקל על חייהם של אלו שעברו את הטראומה הנוראה הזו של הגירוש, ואיבדו את מקור פרנסתם ועכשיו בציפורניהם בונים את ביתם מחדש, בגיל לא צעיר ולכן אני אבקש קודם כל להתחיל בך, או נתחיל במינהלת תנופה.

יעקב כץ: אני רוצה פשוט לדעת את המצב, נתחיל במינהלת תנופה, שתיתן לנו מצב עדכני כדי שנדע על מה אנחנו דנים למעשה, בפועל, לנסות להגדיר את הבעיה ואז נראה עם המשרדים, איך אנחנו כוועדה נותנים את ה- Push האחרון, את הגושפנקה האחרונה, ומוודאים גם במפגשים נוספים, לראות שבאמת הדברים שאנחנו נחליט פה, באמת ייעשו.

יעקב כץ: אז תן לנו קודם כל סקירה מה קרה, מה קורה, ומה יקרה.

אוריאל אבני: נושא העובדים הזרים טופל בסמוך לפני הפינוי.

אוריאל אבני: היתה החלטת ממשלה שהקציבה כ- 300 עובדים לטובת תגבור החקלאים אחרי הפינוי, לפי קריטריונים שנקבעו במשרד החקלאות.

אוריאל אבני: מתוך ה- 300 עובדים, נוצלו 123,

יעקב כץ: היו 300 עובדים שעבדו רק בחקלאות?

יעקב כץ: אנחנו יודעים, אגב, שהיה לנו עוד איזה, גם פועלים ערבים שעבדו מחאן יונס.

אוריאל אבני: אותם 300 עובדים, הם יועדו לתגבר את התקנים הסטנדרטיים שנקבעו לכל חקלאי.

אוריאל אבני: מה הכוונה?

יעקב כץ: כשבה

יעקב כץ: נחה שלחק

יעקב כץ: לאי הזה יש עובדים מקומיים שהגיעו לעבודה.

אוריאל אבני: לא, אחרי הגירוש, אותו חקלאי חזר לעבוד, הקים את החממה שלו.

אוריאל אבני: פנה למשרד החקלאות.

אוריאל אבני: משרד החקלאות בדק.

אוריאל אבני: כמו כל חקלאי רגיל, הגיע לצורך העניין חמישה עובדים, כי זה התקן הרגיל של חקלאי בתוך ה, במדינה.

יעקב כץ: אנחנו לא דנים כיום אבל על אלה שכבר קיבלו.

אוריאל אבני: מכיוון שרצו לעודד את זה, אז הוסיפו עוד 300 תקנים להוסיף לחקלאים המפונים, מעבר לתקן הרגיל.

יעקב כץ: קודם כל, כמה חקלאים נפתרה בעייתם בכלל, שהם היום עובדים, לא נמצאים פה, יש להם את העובדים, יש להם את התקנים והם מסודרים.

יעקב כץ: מתוך אלו שהיו, מתוך המגורשים.

אוריאל אבני: כל החקלאים שחזרו כבר היום לעבוד בהקשר של העובדים הזרים, בהקשר של התקנים, הם קיבלו את התקנים שלהם.

יעקב כץ: כמה מתוך, באחוזים?

אוריאל אבני: יש סדר גודל, סדר גודל היום של חקלאים שחזרו כ- 80 חקלאים.

אוריאל אבני: מתוך סך-הכל.

יעקב כץ: כמה חקלאים היו?

אוריאל אבני: סדר גודל של חקלאים שעבדו בפועל, סדר גודל של 250.

אוריאל אבני: היו קרוב ל- 350 בעלי נחלות.

אוריאל אבני: מה שקורה כרגע, וזאת הפנייה, מכיוון שאותם 300 או אותה החלטת ממשלה הגיעה לסיומה, ותהליך השיקום התארך וזה נזכר רבות בדו"ח של ועדת החקירה ואין לי מה להרחיב, אז אנחנו כרגע מטפלים קדימה, כרגע חקלאי שחוזר, אין אפשרות לתגבר אותו בעובדים זרים, מעבר לתקן הרגיל.

יעקב כץ: מעבר לתקן הרגיל, הכוונה היא מעבר למה שמדינת ישראל הקצתה, 26,000 עובדים.

אוריאל אבני: כן.

יעקב כץ: זאת אומרת שהם כולם מחולקים, לא משנה כמה יש בארץ.

אוריאל אבני: לתוך התקן, כן.

אוריאל אבני: זה משרד החקלאות, לפי התקן הרגיל שלו.

יעקב כץ: ואם אין עובדים כי כבר כולם "נאכלו" ויש רק נניח במקום 26,000, רק 22 או 23 או 24?

אוריאל אבני: יהודית תענה על זה הרבה יותר מדויק ממני.

אוריאל אבני: אבל חקלאי שחוזר, יש התחייבות של משרד החקלאות, שהוא מקצה לו את העובדים הזרים, בהתאם לתקן.

יעקב כץ: אגב, עוד שאלה אחת.

יעקב כץ: אני חייב להגיד שנאמר לי לפני הישיבה שבימים האחרונים הגיעו פה לאיזה שהוא הסדר, זה אולי גם מה שאתה כותב לי, מר פז, שהדברים לקראת סידור.

יעקב כץ: אני רוצה לדעת, על כמה חקלאים מדובר כרגע, שצריך להביא להם עובדים לתת להם עובדים תאילנדים, מהיום למחר, זאת אומרת שאין להם וצריך לתת להם.

יעקב כץ: לא מדבר על אלה שעדיין המשק שלהם לא מוכן ויהיה מוכן בעוד שנה או בעוד שנתיים.

יעקב כץ: אני מדבר על מי שכבר הקים את המשק והוא תקוע היום כי הוא לא יכול לעבוד כי אין לו עובדים.

יעקב כץ: על כמה חקלאים מדובר, ועל כמה עובדים מדובר?

יעקב כץ: מי יכול לתת לי תשובה לשאלה הזו?

יעקב כץ: כדי שנדע על מה אנחנו מדברים.

אוריאל אבני: אין מצב שחקלאי אין לו עובדים זרים.

יעקב כץ: אין מצב כזה?

אוריאל אבני: אין מצב, למיטב ידיעתי.

יהודית כרמי: יש, יש מצב.

אוריאל אבני: של מפונים.

יהודית כרמי: למפונים?

אוריאל אבני: למפונים.

יהודית כרמי: מפונים הם בעדיפות.

אוריאל אבני: לא, אמרתי – מפונים, לא חקלאים אחרים, זה לא.

אוריאל אבני: חקלאי מפונה שחוזר לעבוד, מקבל את העובדים הזרים שלו, לפי התקן.

אסף עסיף: השאלה מה זה מפונה.

יעקב כץ: אסף, מה אתה יכול לחדש לנו שלא שמענו?

אסף עסיף: מה שאני יכול לחדש הוא כמה דברים.

אסף עסיף: קודם כל, אני התחלתי את הנושא.

יעקב כץ: מאיפה אתה?

אסף עסיף: אני מגני טל.

אסף עסיף: אני היום יכול להגיד גני טל, עד עכשיו הייתי אומר גני ז"ל, אבל מכיוון שכבר הקמנו את גני טל, אז זה גני טל מחדש קמה.

אסף עסיף: אני התחלתי את כל העניין שלי עם החקלאות קצת לפני כן, ולכן אני יכול להעיד על מה גם היו כל התכנונים.

אסף עסיף: כאשר באמת, באנו לתכנן איך אנחנו יכולים להקים את המשק, היתה ועדה במשרד החקלאות, שמולה עמדנו כדי לראות איך אנחנו עומדים עם התכנון של המשק.

אסף עסיף: הוועדה הזאת אמרה – תראו, אני לא יכולה לתת לא כסף, לא שום דבר, רק עניינים סטטוטוריים.

אסף עסיף: אחד מהעניינים הסטטוטוריים היה הנושא של עובדים זרים.

אסף עסיף: אנחנו יכולים לארגן לכם את הנושא של עובדים זרים כדי שלא תיפגעו מכיוון שאתם הולכים למקום חדש, למקום שבו תצטרכו להתרגל לתנאים של עובדים אחרים.

אסף עסיף: בשלב הראשון, אנחנו נקל עליכם עם העובדים הזרים.

אסף עסיף: ומה זה בשלב הראשון?

אסף עסיף: יוסי ישי מנכ"ל משרד החקלאות לא נמצא פה, אבל הוא אמר בזמנו והצהיר בזמנו שלוש שנים הראשונות של העסק, אנחנו נקל עליכם עם הנושא של העובדים הזרים.

אסף עסיף: גם על-ידי מניעת קיצוצים וגם על-ידי תוספת עובדים.

אסף עסיף: בכל צורה, אנחנו נעזור לכם, כי אתם צריכים איזה שהיא עזרה, גם כדי להתרגל מכוח העבודה הפלסטינאי שגם הלך לכם וגם כי אתם מגיעים למקום חדש, עד שתתחילו להתארגן עם עובדים זרים.

אסף עסיף: אני בשנייה אעשה רגע קפיצה לסוף – זה יכול לעזור הרבה מאוד.

אסף עסיף: היום יש לי 20 עובדים ישראליים מתוכם 15 עובדים מהגוש לשעבר, וכל זה בזכות זה שהתחלנו ושניסיתי להיעזר בעובדים הזרים והיה חשוב ומי שלא הצליח, היתה לו בעיה.

אסף עסיף: אבל גם לנו יש בעיות, כי לאחר שהתחלנו, אחרי שנה אמרו לנו – די, סטופ, מגיע לכם סיוע לשנה.

יעקב כץ: מה שנה?

יעקב כץ: שנה ממתי?

אסף עסיף: כשאמרו לנו שכבר לא מגיע עובדים זרים יותר, זה כבר היה, עוד לא קיבלנו בינתיים את הפיצוי.

אסף עסיף: כלומר – איך?

אסף עסיף: עוד לא הקמנו את המשק.

אסף עסיף: אתם עוד לא גרמתם לכך.

יעקב כץ: אני לא מבין שום דבר.

יעקב כץ: מי יכול לומר לי על כמה עובדים אנחנו מדברים כרגע שצריך אותן ולמי?

יעקב כץ: אני מדבר כרגע, תגידו לי את כל הצרות שעברתם, זה לא מעניין אותי.

יעקב כץ: אני רוצה לדעת עכשיו.

יעקב כץ: אני רוצה לדעת שאלה מעשית שנדע איך מקדמים אותה.

אסף עסיף: משרד החקלאות מגדיר כמפונים כאלה שהתחילו לפני עד שנה את העסק.

אסף עסיף: אתה לא בונה בשנה עסק, לכן אתה מוציא פה.

יעקב כץ: אתה יכול להגיד לי, אתה יודע, אתה מדבר בשם החבורה לבוא ולהגיד לי על כמה מדובר?

יעקב כץ: מי יכול להגיד לי?

אוריאל אבני: אני רוצה.

יעקב כץ: אני צריך לדעת על מה אנחנו מדברים.

אוריאל אבני: אני חושב שיש פה שתי סוגיות.

אוריאל אבני: יש סוגיה שמעלה אסף והיא סוגיה בפני עצמה, אבל לדעתי זה לא כרגע הסוגיה שאנחנו התבקשנו לדון בה.

אוריאל אבני: הסוגיה היא החקלאים שחוזרים מהיום קדימה, לא חקלאים שכבר חזרו.

אוריאל אבני: סדר גודל של חקלאים שאמורים לחזור בחודשים הקרובים, זה מספר הסעות, יש פרויקט של גני טל שאמורים לחזור חקלאים, יש פרויקט ביסודות, יש חקלאים באזור זיקים, והם יחזרו ולהם אנחנו צריכים למצוא פיתרון, כמו שמצאנו פיתרון בזמנו לאותם חקלאים.

יעקב כץ: מדברים על 100 עובדים שצריך להביא אותם?

יעקב כץ: ל- 200?

יעקב כץ: ל- 50?

אוריאל אבני: לא, אנחנו פנינו ל- 50.

יעקב כץ: על 50 כרגע?

אוריאל אבני: 50 לשנה הראשונה, כדי להתמודד עם סוגיית התוספת של עובדים זרים מעבר לתקן.

יעקב כץ: על 50 מדובר?

אוריאל אבני: כן.

אוריאל אבני: לשנה, כן.

אוריאל אבני: אנחנו פנינו, יש פנייה שלנו לשר, פנינו ל- 50 עובדים לשנה, על-מנת לתגבר את התוספת.

אסף עסיף: יש עוד בעיה, אתם פה יושבים ודנים, לא, סליחה, יושבים ודנים, מקצים עובדים, אבל גם כשהקצו לי את העובדים, כשנתנו לי בזמנו את העובדים, לוקח שנה עד שאתה משיג אותם כי השמיים סגורים וכי אי-אפשר להביא עובדים וכל מיני דברים כאלה.

אסף עסיף: כשיכולתי להביא עובדים – די, נגמר, אתה כבר לא זכאי יותר לסיוע.

אסף עסיף: יש פה בעיה.

יעקב כץ: אז אתה מדבר על מי שכבר היה בתוך זה.

אסף עסיף: גם מי שיתחיל עכשיו, צריך לתת לו את העובדים ולא להסתכל מרגע שהקציתי לו, מרגע שמרים כרמי הקצתה לו וזה עבר לשירות.

יעקב כץ: בסדר, הבנתי, לא צריך לחזור.

יעקב כץ: אני הבנתי.

יעקב כץ: הוא מתכוון לומר שכשאנחנו באים לפתור את הבעיה, צריך להיות מספיק רגישים כדי שהבעיה תיפתר, באמת, ולא כשאדם יגיע, הוא יקבל, הוא יגיע כבר למצב שהוא יכול לקבל אותם, בגלל שהשמיים סגורים, בגלל סיבות בירוקרטיות אחרות.

יעקב כץ: קיבלנו, שמענו.

יעקב כץ: וזה גם אמור לגבי אנשים, יכול להיות שצריך תוספת נוספת.

יעקב כץ: בואו נאמר 75, 100 עובדים, אנחנו מדברים על מסגרות שאנחנו לא מדברים פה לא על אלפים ואפילו לא על מאות, מדברים פה בעצם רק על עשרות.

יעקב כץ: מי מהחקלאים, יכול לתת לי עוד איזה מבט שאני אדע על מה מדובר.

יעקב כץ: כן-?

עוז קדמון: אני מכפר דרום.

עוז קדמון: אנחנו גורשנו לפני חמש שנים, כמה ימים אחרי הגירוש, קפצנו למים והתחלנו לעבד, לצורך העניין עיבדנו בשטחים שלא שלנו.

עוז קדמון: שכרנו אדמות, כי עקרונית לא הוקצו, האדמות שהוקצו לטובת קבוצת כפר דרום, זה ממש בימים אלה רק מוקצים הקרקעות.

עוז קדמון: קיבלנו תגבורת, כי עקרונית עצם בניית המשק, גובה כוח-אדם יותר גדול.

עוז קדמון: אנחנו רק בימים אלה, אני חקלאי כבר פעיל לצורך העניין, חזרתי לחקלאות כבר לפני חמש שנים.

עוז קדמון: אני עכשיו הולך לעבור, להעביר את החממות שלי, מכפר מימון לטובת, בעזרת השם שזה יסתדר סופית, בניר עקיבא, ליד מבועים, ניר משה.

עוז קדמון: כל המעבר הזה, דורש ואנחנו דורשים.

יעקב כץ: איפה זה מבועים, איפה זה ניר משה?

עוז קדמון: בין איפה שצומת בית הגדי לצומת בית קמה, דרומית לשדרות חמישה ק"מ מזרחית לנתיבות מזרחית צפונית חמישה ק"מ.

יעקב כץ: מדובר ליד נתיבות, ליד שדרות.

עוז קדמון: עוטף עזה, נגב.

עוז קדמון: אני אומר את זה, אנחנו הולכים לנקודה הזאת.

יעקב כץ: לא בטווח הטילים?

עוז קדמון: בטווח שצריכים ממ"דים, שאנחנו נחשבים עוטף עזה.

עוז קדמון: אבל אני אומר את זה, לא יעלה על הדעת שיגידו לא, אתה קיבלת כבר בעבר, עבר הזמן, אנחנו מדברים שגם חקלאי, גם לצורך העניין מישהו שבינתיים עד שהוא קיבל את הקרקע שלו השכיר משק בבני ראם והוא הולך למקום אחר, המעבר הזה דורש את כוח-האדם.

עוז קדמון: לא יכול להיות.

עוז קדמון: אני גם לא חושב שמדובר בעשרות.

עוז קדמון: אני חושב שעקרונית, את הקיצוץ הרוחבי שהיה לגבי כל החקלאים, שיש להם לצורך העניין מעבר נוסף, חייבים לתת להם את האופציה כאילו הם מקימים את המשק שלהם מחדש.

יעקב כץ: בהנחה שלגבי המגורשים הטיפול הממשלתי והטיפול הוא עם עין טובה.

יעקב כץ: אתה מדבר על עוד עשרות.

עוז קדמון: כן.

יעקב כץ: אז אנחנו מדברים בסך-הכל על כמות של Big deal, של 100 עובדים זרים, שצריך אותם, שמדינת ישראל צריכה או לאשר את הבאתם, או לדאוג שמתוך המלאי שיש, ולדאוג שהם יהיו.

יעקב כץ: מי יכול לתת על זה תשובה איפה זה עומד, משרד החקלאות?

יהודית כרמי: אני רוצה לעשות קצת סדר ולהסביר את מה שדיברו כאן, שנתנו את התוספת.

יעקב כץ: לא, כי נאמר לי, סליחה, עוד דקה, כרמי.

יעקב כץ: נאמר לי שהדברים באו לידי פיתרון שיש הסכמה.

יעקב כץ: רק השאלה היא מאיפה, בין מי למי.

יהודית כרמי: אני לא כל-כך הבנתי על מה המדובר ולא הבנתי שאתה אומר חקלאים חדשים, מתי הם אמורים להיכנס?

יהודית כרמי: אני רוצה לעשות טיפה סדר כדי שיבינו שאר האנשים שנמצאים ובטח הקהל הנכבד מאחוריי.

יהודית כרמי: יש לנו את המכסה הממשלתית שהממשלה קבעה.

יהודית כרמי: מ- 2006 או 2007, יש יתרה נוספת למפוני גוש קטיף של עוד 300 עובדים מעבר.

יהודית כרמי: כשאנחנו מקצים את העובדים הזרים, אז יש לנו את ההקצאה הבסיסית, כמה עובדים זרים מגיעים לחקלאי, בלי שום קשר למודל הקיצוץ.

יהודית כרמי: לאחר מכן אנחנו בונים את מודל הקיצוץ כדי להתאים את זה למכסה הממשלתית.

יהודית כרמי: ה- 300 תוספת שהיו בשלוש השנים האחרונות, הם בעצם באו לתת את הפיתרון למפוני גוש קטיף, שלא יהיה להם קיצוץ.

יהודית כרמי: זאת אומרת שאם לדוגמה אסף מגדל ואני סתם זורקת גידול, עשרה דונם עגבניות שרי ומגיע לו ארבעה וחצי עובדים ואחרי הקיצוץ הוא ירד לשלושה עובדים, אז את הקיצוץ של ארבע וחצי פחות שלוש, את הקיצוץ הזה, אנחנו מעגלים את זה או לאחד או לשניים, הוא מקבל את זה מתוך המכסה של ה- 300, שזו מכסה נפרדת, היא מעבר ל- 26,000.

יהודית כרמי: המכסה הנפרדת היתה עד שנת 2009, 2010 לא נקבעה מכסה נפרדת, נחתם ההסכם ההיסטורי, נקרא לזה, עם הממשלה, של קיצוץ בעובדים זרים, כל שנה, עד 2015 ואין מכסה נפרדת לגוש קטיף.

יהודית כרמי: אבל יחד עם זאת, אם כיום, גם כיום כשאנחנו כבר בסוף השנה, מגיע מפונה חדש למשרד, מגיש חוברת בקשה לעובדים זרים, אנחנו נקצה לו את העובדים.

יהודית כרמי: כמובן, בהתחשב בכמה יתרת עובדים שיש לנו.

יהודית כרמי: אנחנו נשתדל לפחות, לפחות, להקצות לו את העובד האחד, ואני בקשר רציף עם ברזני כדי לבדוק אם לדוגמה ניקח מצב היפותטי שכרגע אין עובדים זרים, הקצינו את כולם, אני אבדוק עם ברזני, האם יש חקלאי שוויתר על ההיתר.

יעקב כץ: אני רוצה להבין משהו, רק אני רוצה לדעת.

יעקב כץ: והיה ואין עובדים, כדי לקבל החלטה שלחזור למתווה הקודם של 26,000 פלוס, זה החלטה ממשלתית?

יהודית כרמי: כן.

יעקב כץ: זאת אומרת זו צריכה להיות החלטה, חוק, מה?

יהודית כרמי: לא 26 פלוס.

יעקב כץ: החלטת ממשלה?

יהודית כרמי: כן.

יעקב כץ: כי אני יוצא מתוך נקודת הנחה, לצערי הרב, שבתוך המסגרת הקיימת, כי כבר היום יש גירעון גדול מאוד.

יעקב כץ: אם חבלין מתקשר אלי בערך 800 פעמים ביום, 801, והוא אומר שכבר ירדנו, אמר את זה גם בתקשורת, נאמנים עלי דבריו כי הוא בחור מקצועי, שמ- 26,000 בפועל, אנחנו עם 22 או 23,000 ולא עם 26,000, וכל חקלאי נאבק על כל עובד כמו שנאבקנו, לבוא ולגזול מהם, המצב הוא קשה.

יעקב כץ: השאלה אם יכולים לקבל החלטה.

יעקב כץ: כדי לקבל החלטה אם תבוא קריאה מפה, ודרישה מפה, מהוועדה שלנו, שהתווספו מספר עובדים שלא תלויים במאגר.

יעקב כץ: כי אני חושש מאוד במאגר.

יעקב כץ: במאגר את לא יכולה להבטיח.

אוריאל אבני: יהודית, הפנייה שלנו היתה שתוספת 50 עובדים לשנה, לצורך התגבור.

אוריאל אבני: במקום ה- 300 או כתוספת ל- 300.

יהודית כרמי: אבל במקום המכסה, לא על חשבון המכסה הקיימת.

יהודית כרמי: אני לא יכולה לעשות.

אוריאל אבני: לא, לא על חשבון, אלא בתוספת, כמו ה- 300.

יהודית כרמי: זה התוספת.

עוז קדמון: לצורך העניין, אני קיבלתי מכסת עובדים זרים של שמונה עובדים זרים.

עוז קדמון: לצורך העניין, שניים מתוכם, מתוך המכסה שמשרד החקלאות הקצה לי, שתיים מתוכם שמדינת ישראל נתנה לשניים אישור פליט כי הבאתי, כי היו נפאלים, כי לא רצו להיכנס לגוש קטיף, רק נפאלים, ברחו שני נפאלים, קיבלו במדינת ישראל או מרשויות ההגירה אישור שהם פליטים.

עוז קדמון: עכשיו הם נמצאים היכן שלא יהיו, אני נמצא עם שישה עובדים.

עוז קדמון: קיצצו לי, היה לי בעצם במכסת ייצור שלי סדר גודל של 11 עובדים.

עוז קדמון: קיצצו לי לשמונה.

עוז קדמון: עכשיו אני אומר – אני רוצה את 11 העובדים האלה, מינימום, אני לא מדבר על מעבר לזה.

יעקב כץ: הבעיה הזו של הברחנים, או איך קראנו להם?

קריאה: נוטשים.

עוז קדמון: לא, לא ברחנים, הוא לא ברחן, הוא לא ברחן, הוא קיבל, הוא לא ברח.

עוז קדמון: הוא בא אלי יום אחד, אומר לי – עוז, חתום לי פה אישור ממדינת ישראל, לא לעבוד אצלך.

עוז קדמון: הוא לא ברחן.

יעקב כץ: אבל אני לא רוצה להתייחס לבעיה הפרטית.

יעקב כץ: כעת יש לך שישה עובדים, יש גם כאלה שאין להם את זה.

יעקב כץ: רק שנייה.

עוז קדמון: פושט רגל היום.

יעקב כץ: בסדר, אני אומר, כדי שלא תפשוט יד, בשביל זה אנחנו התאספנו פה.

יעקב כץ: בשביל זה התאספנו פה.

יעקב כץ: אנחנו בשביל זה, לכן דנים.

יעקב כץ: אני שואל אותך, כרמי, שאלה.

יעקב כץ: האם זה מעשי, לפתור את הבעיה של החקלאים, שזקוקים לידיים עובדות, של ידיים של עובדים זרים, מתוך המאגר שאיננו.

יעקב כץ: אם זה אמיתית, לא, לא לצורך הפרוטוקול, אני אפילו מכבה את השידור.

יעקב כץ: האם יש לנו את זה בתוך המערכת או אין לנו את זה בתוך המערכת?

יעקב כץ: האם כשבא היום באמת חקלאי ואומר – אני עכשיו פותח משק מגני טל ואני צריך, הוא יכול לקבל או שצריך להתחיל לחפש לו ולא מוצאים והוא נשאר תלוש?

יהודית כרמי: אם כיום הוא מגיע, אנחנו מסתכלים מה המספר שיש במאגר.

יהודית כרמי: לדוגמה, היום אהרון, למה, היום עדכנת שיש 45, זאת אומרת שאני אוכל לתת לו מכאן.

יעקב כץ: את ה- 45 האלה צריך למצוא.

יהודית כרמי: זה לא מהמאגר, סליחה, זה בתוך המכסה הקיימת.

יעקב כץ: בואו נשמע.

אהרון ברזני: המכסה ל- 2010 היא 26,000.

אהרון ברזני: נותרה לנו לחלוקה עוד 48 היתרים שלא מימשנו אותם.

אהרון ברזני: שר הפנים פנה למשרד החקלאות וביקש לממש את ה- 48 לטובת גוש קטיף.

אהרון ברזני: הוצאתי מכתב אתמול לממש את זה, וזאת החלטה של שר הפנים.

אהרון ברזני: נכון שאנחנו מדברים עד סוף השנה, אבל צריך למצוא פיתרון לשנה הבאה.

אהרון ברזני: הפיתרון לשנה הבאה הוא – או שייתנו את זה מתוך המכסה, או שתהיה החלטת ממשלה לתת תוספת של עוד 50, 100, בנוסף למכסה הרגילה.

אהרון ברזני: וזה מה שצריך לעשות.

יעקב כץ: הבנתי.

יעקב כץ: זאת אומרת הפיתרון של המבקשים כרגע, של החקלאים, חמוטל, אנחנו מדברים על כמה חקלאים שעולים על הקרקע עכשיו, בימים אלה?

יעקב כץ: מי יודע?

יעקב כץ: שקיבלו את המשקים שלהם.

אוריאל אבני: בגני טל יש 64 ועוד 40 ביסודות זה 100 ועוד סדר גודל של עשרה, 15, באזור זיקים, אנחנו 115 חקלאים יכולים לחזור במהלך השנה הקרובה.

יעקב כץ: במהלך השנה הקרובה.

יעקב כץ: אבל 48 הם פיתרון למי שעולה ממש בימים אלו.

אוריאל אבני: כן.

יעקב כץ: לכולי עלמא, כרמי, אנחנו מבינים שאם אנחנו לא נפנה ונבקש תוספת, כי גם היום כשאתה בא לפתור את הבעיה, אתה מבקש את ה- 48 להביא אותם במסגרת המכסה שלא מומשה.

יעקב כץ: זאת אומרת שאנחנו שולחים את המכתבים, אנחנו מבקשים אותם מחוץ לארץ והם מגיעים בדרך המקובלת.

יעקב כץ: נכון?

יעקב כץ: זאת אומרת, אנחנו לא הולכים לחפש אותם בין חקלאים.

אהרון ברזני: קודם כל, זה מתן היתר לחקלאים שזקוקים ל- 48 והם יש שתי אופציות.

יעקב כץ: זאת אומרת, אנחנו מפה, קודם כל, פה תצטרך, עמית, לראות איך אנחנו.

עמית סדן: אשמח להגיד את עמדתנו.

יעקב כץ: תשמח.

יעקב כץ: אתה יודע שדעתי, דעה ארוכת טווח, שהנושא של החקלאות זה פנינה, זו פנינה, זה אחד מענפי הייצוא היותר מוצלחים שלנו, החקלאים שלנו עושים עבודה נפלאה, אני מדבר בעיקר, גם על חקלאי גוש קטיף, אבל גם חקלאי הערבה, שמייצאים במיליארדי שקלים למדינת ישראל.

יעקב כץ: אילו אני הייתי ראש ממשלה, אולי זה יהיה פעם, אז אני הייתי, הגישה שלי היתה הפוכה.

יעקב כץ: אני הייתי מחפש כל דרך גם להגדיל את הכמות של העובדים, כל עוד שזה מדובר בתאילנדים שבאים במסגרת של חמש שנים ועוזבים בזמן, לא מתחתנים פה ולא נישאים פה וחוזרים לביתם וזה מדובר על התאילנדים, לא על הפיליפינים ולא על נפאלים, ולא על הסודאנים ולא על האחרים שמגיעים לארץ.

יעקב כץ: אני מדבר רק עליהם.

יעקב כץ: היה צריך לראות איך פותרים את הבעיה בצורה אמיתית, כך שאף חקלאי לא ירגיש מחסור כאשר הוא מייצר ומביא למדינת ישראל טובה.

יעקב כץ: בעתיד, אני רואה את כל הבחורים האלה, עוסקים בחקלאות.

יעקב כץ: אתם כולכם רוצים לעסוק בחקלאות, נכון?

יעקב כץ: נכנסים לחממות עם 46 מעלות בוודאי, נכון?

יעקב כץ: ואתם חפצים בעבודה הזו, אבל זה עניין של חינוך, עמית.

יעקב כץ: אנחנו עדיין זקוקים למזגנים.

יעקב כץ: אני גם מודע לכך שיש מתווה יורד מבחינת החלטת הממשלה.

יעקב כץ: אבל אני רואה בעיה שאם נזדקק לידיים עובדות נוספות, אם לא נבוא עם איזו שהיא הצעה שלגבי מפוני גוש קטיף, מגורשי גוש קטיף, ניתן להם את האפשרות לקבל את הדרישות שלהם, שלא מדובר פה מי יודע במה, אלא בכמה עשרות, חריגה כזו יכולה להתקבל גם על-ידי הממשלה.

עמית סדן: העמדה של אגף התקציבים כמובן כן לתמוך בהפחתה הזאת של מספר העובדים הזרים ולעודד תעסוקת ישראלים ולעודד את המיכון ואת התפתחות הענף שאנחנו רואים את העובדים הזרים כגורם מעכב שבעצם מפחית, מגביל את ההתפתחות של הענף.

עמית סדן: שני הדברים צריכים להיעשות במקביל.

יעקב כץ: אגב, גם אחרי המיכון וגם אחרי ההתפתחות עד 2015, מדובר שיישארו 18,000.

עמית סדן: אז אנחנו לא מדברים כמו בענף הבניין שבאמת נוריד, להפך, אנחנו מבינים.

יעקב כץ: למה מחליטים להשאיר 18,000, אם המגמה היא, למה לא להגיע לאפס, כמו בבנייה?

עמית סדן: נכון לעכשיו זה מה שהוסכם עם החקלאים.

יעקב כץ: שהוא יגיד בעצמו, שיש דברים שהישראלים לא יעשו.

עמית סדן: זה ההסכם שהגענו עד 2015, אחר-כך נצטרך לחשוב, למפות את המצב, לראות איפה הדברים עומדים, אם אפשר להפחית עוד – להפחית עוד.

יעקב כץ: זה עניין של חינוך.

עמית סדן: ובמקביל צריך להיכנס עובדים ישראלים.

עמית סדן: כל עוד נמשיך להעסיק עובדים זרים, אז לא ייכנסו ישראלים, לא יעלו רמות השכר ולא תהיה התפתחות של הנושא, של הענף.

עמית סדן: לגופו של עניין, לגבי מפוני גוש קטיף.

יעקב כץ: הבקשה הקטנה הזו של ה- 100 עובדים שנצטרך אותם לשנה הקרובה.

יעקב כץ: שנבקש את החריגה הזו מאגף התקציבים, שימליץ לאפשר למגורשים לקבל במידה ויזדקקו הם עוברים עכשיו אחרי חמש שנים של ייסורים, אחרי שהתעללו בהם כל-כך הרבה שנים, אחרי שגררו אותם מהבתים שלהם, אחרי שהרסו את החיים שלהם, והם סוף-סוף עוברים לאיזה שהוא מקום, אחרי חמש, שש שנים, מקבלים והם זקוקים לאיזה יד עובדת, אז אין להם את הידיים ואין להם את הרגליים והם עוד פעם תקועים באדמה.

יעקב כץ: 100 עובדים, Big deal.

עמית סדן: אז לגופו של עניין.

יעקב כץ: תגיד לי שאתה ממליץ, אני אפעל.

עמית סדן: אני לא אגיד, אתה יודע שאני לא אגיד כזה דבר.

עמית סדן: אנחנו ממליצים להישאר.

יעקב כץ: אתם צריכים להבין, ילדים או תלמידים, מדובר במשרד האוצר, תמיד אומרים נערי האוצר, תראו אותו, הנה, אתם רואים?

יעקב כץ: בחור נחמד, יפה, הם עושים את כל המאמץ שאנחנו ככה, לצמצם לנו את החיים.

יעקב כץ: אני פשוט רוצה להסביר לבחורים.

עמית סדן: לא מדויק הדבר הזה, אבל בוא, זה דמגוגיה, זה לא מדויק.

עמית סדן: אנחנו רוצים להמשיך במתווה שהוסכם עם התאחדות החקלאים, מכיוון שכל פריצה של המתווה תהווה בעצם איזה שהוא משהו שיפתח את ההסכם ואחר-כך לחזור אליו, להתכנס אליו חזרה יהיה בעייתי.

עמית סדן: יש בקשות גם ממפוני גוש קטיף, גם מהחקלאות בערבה ומעוד כל מיני מקומות אחרים, להחריג אותם בהיבט של ההיתרים.

עמית סדן: מתן עדיפות מסוימת בתוך ההיתרים, בתוך מסגרת מכסת ההיתרים הקיימת.

יעקב כץ: אני לא רואה בה סיכוי.

יעקב כץ: אני אומר את האמת.

יעקב כץ: מהקבילות ומהבקשות שאני מבקש היום מהחקלאים הקיימים, על המצב הקיים שהם עומדים לקחת את הסחורה שלהם ולשפוך אותה עוד פעם בצמתים הראשיים של הערבה, משום שאין להם ידיים עובדות ואין מי שיעשה את העבודה, אז אני לא רואה שמתוך המצבת הקיימת, פשוט אתם מכריחים אותנו ואני בטוח ואני אומר לך שאם אני אבוא מחר עם הצעת חוק, אני אחתים בה את רוב חברי הכנסת, של מפוני, מגורשי גוש קטיף, מפוני גוש קטיף, יקצו מספר עובדים חקלאים חריגה מעבר לכמות המיוחדת, אתה תראה שנעביר את התיקון בחוק, למה צריך להביא את זה לחקיקה ולהכריח את האוצר לעשות בדבר הזה ככה, וזה יבוא מכם ותגידו – אנחנו מציעים לממשלה להעלות את זה ל- 100.

עמית סדן: אני חושב הדרך הנכונה יותר לעשות את זה, זה לקחת בתוך המתווה הקיים ולחשוב איך מחלקים את זה מבפנים אחרת.

עמית סדן: אם רוצים להקים איזה שהיא ועדה שתדון בחלוקה.

יעקב כץ: עכשיו בנימין נתניהו הקים ועדה שגם תדון בזה.

אסף עסיף: אני רוצה להעיר לך בתור נציג האוצר.

אסף עסיף: אתה חושב שהעובדים הזרים לוקחים את מקומם או כולם, יש כזאת מחשבה, שהעובדים הזרים לוקחים את מקומם של העובדים הישראליים ולא היא, להפך.

אסף עסיף: אם אתה תוריד לי היום עובדים זרים, יאבדו את מקום עבודתם עוד פי שניים, עובדים ישראליים.

אסף עסיף: היום יש לי 20 עובדים ישראליים וזה בזכות אותם שהתחלתי עם אותם עובדים זרים שנתנו לי יותר.

אסף עסיף: ברגע שאתה עכשיו תיקח לי את העובדים, יש עבודה שרק העובדים הזרים יעשו.

אסף עסיף: והיא המינימום, הבסיס של המשק.

אסף עסיף: בלי אלה, אי-אפשר להשיג את הישראלים.

אסף עסיף: ואת זה צריך לתפוש, תבוא לסייר, תראה ותראה את זה בעיניים.

יעקב כץ: שמענו.

יעקב כץ: אני רוצה לשמוע את האישה המקצועית.

נחום יפה: ביום חמישי הולך להיות חמסין, הייתי רוצה לקחת את הטלפון של הבחור, להביא אותו לחממה שלי ביום חמישי, שיהיה שם שמונה דקות, לא שמונה שעות.

נחום יפה: אם הוא נשאר שמונה דקות, אני לא רוצה עובדים זרים.

יעקב כץ: אני נתתי לזה תשובה ואני אמרתי גם במסגרת, במתווה היורד, עמית, אז הגיעו למסקנה ש- 18,000 בסופו של יום יישארו.

יעקב כץ: נכון?

יעקב כץ: או 19,000, נכון?

יעקב כץ: למה הגיעו למסקנה ש- 19,000 כן יישארו.

יעקב כץ: פה באה התשובה של הבחור הזה, שאומר לך שיש לצערנו דברים, עבודות, בנינו חממות כאלה חמות, יכול להיות שאם יעברו לעבודות לגדל גידולים אחרים, שיש בהם גם 30 מעלות או 25 מעלות בצל, יכול להיות שאז אנשים יחזרו.

יעקב כץ: אבל ב- 46 מעלות בתוך החממה ואנחנו ירדנו, חברי הכנסת, לסיור, ונכנסנו לתוך החממות יחד עם יושב-ראש הכנסת, והזענו כהוגן ונתנו דוגמה אישית ועבדנו.

יעקב כץ: אני הולך לקחת עכשיו, בפעם הבאה תזכירו לי לקחת גם את עמית, שגם הוא ייהנה קצת מהחמימות של החממה.

יעקב כץ: אז אני אומר – גם לדעת המחמירים, בסופו של יום כולם הגיעו למסקנה ש- 19,000 כן יישארו.

יעקב כץ: ואני אומר מדין ה- 19,000 אני למד על האחרים.

יעקב כץ: אבל אני רוצה לשמוע ממך, כרמי, יש סיכוי שאם מחר, ובזה, זו השאלה שעליה צריכה להינתן התשובה שהמגורשים שהקימו סוף סוף את נחלתם, באים לעבוד בעבודה חקלאית ופתאום מתברר שאין להם ידיים או יש להם ידיים.

יעקב כץ: את יכולה למצוא להם את העובדים מתוך המסגרת, או את לא יכולה.

יהודית כרמי: אני מזכירה שאני רק מקצה, ממליצה, כמה היתרים להקצות לגבי אם יש עובדים, אין עובדים.

יעקב כץ: מי יכול להגיד יש או אין?

יעקב כץ: הוא יאמר שאת ה- 48, הוא מביא אותם מחוץ לארץ.

יהודית כרמי: אני רוצה להוסיף עוד משהו.

יהודית כרמי: אני רוצה להזכיר לכולם שאנחנו במתווה הורדה, במתווה הפחתה.

יהודית כרמי: עם זאת, גם כיום יש איזה שהיא עדיפות למפוני גוש קטיף, אם הוא מגיע גם באיחור ולא הגישו את חוברת הבקשה בזמן, עדיין אנחנו נעשה את מירב המאמצים לעזור לו ולהקצות לו לפחות עובד אחד.

יהודית כרמי: ברגע שיש עובד אחד, ניתן לנייד, ניתן להיעזר, ויש לו עדיפות על פני חקלאי אחר שאיחר בבקשה או חקלאי חדש שהחליט היום להקים את המשק.

יהודית כרמי: אנחנו מאוד נשמח, משרד החקלאות, אם תהיה מכסה נפרדת של 50, 100, לא יודעת מה הכמות, אנחנו נשמח לעזור.

יעקב כץ: הכמות כל-כך מזערית.

יהודית כרמי: כמובן נצטרך לגבש קריטריונים מה הוא מפונה.

יעקב כץ: אני הייתי מציע, עמית, שאם אתה היית יכול לסייע לנו.

יעקב כץ: אני אביא את זה בחוק ואני אומר לך שאני אחתים על זה את כל חברי הכנסת, שיהיה תיקון לחוק שאומר שבנושא של המכסה היורדת, למרות המתווה היורד ותודה רבה לכם.

יעקב כץ: מי שרוצה להיות חבר כנסת ורוצה להחליף אותי, אני מוכן לפנות לו את מקומי.

יעקב כץ: אני רוצה רק לומר שאם היינו מקבלים פה החלטה וזה היה על דעת עמית שאנחנו בנושא המתיישבים מגוש קטיף, אנחנו פותרים את הבעיה במידה והדבר ניתן מתוך המתווה, אהלן וסהלן.

יעקב כץ: אבל אם יקרה מצב שפתאום אני אמרתי יקרה מצב, שפתאום יהיה מצב, יקרה מצב שאין לנו מתוך המכסה והוא לא יכול להקים את נחלתו, אז מדינת ישראל במקרה הזה תתיר להביא את הכמות הנדרשת כי מדובר פה על כמות מזערית.

יעקב כץ: ופה צריך להיות מספיק גמישים כדי שלא, אם תגיד לי עמית, כצל'ה, אני על הדבר הזה לא הולך בשום פנים, הכל יחופש מתוך המתווה, אני אומר לך שהיום אני נערך לחקיקת חוק שלגבי התושבים החקלאים של גוש קטיף, שיזדקקו לידיים עובדות כפי שהיה בעבר, ועד שהם הקימו את נחלתם משום מה הם נכנסו לתוך מערכת שהמערכת השתנתה, מדינת ישראל במידה ויהיה מתוך המערכת – טוב, ואם לא יהיה, היא תייבא, תוסיף על המתווה הקיים את הכמות שתידרש.

יעקב כץ: אתה רוצה שאני אביא את זה ככה?

יעקב כץ: אני מחתים את כל חברי הכנסת, קדימה.

יהודית כרמי: אני רוצה להוסיף לעמית משהו.

יהודית כרמי: עמית, אנחנו לא יכולים, מתוך המכסה הקיימת, ליצור כאן את האפליה בין מפוני גוש קטיף, שהוא כבר שלוש שנים בפעילות, לבין חקלאי חדש, אני לא יכולה.

יהודית כרמי: המכסה עצמה, השמיכה היא קצרה, אני צריכה לחלק אותה באופן מאוד שוויוני ולכן, שוב, אני אחזור על זה שאנחנו נשמח אם תהיה תוספת נפרדת, 50 או 100, נוכל לחלק אותה, כמובן כמו שאמרתי נעשה את זה סביר נניח על בסיס כמו הקודם שזה לא לעשות עליהם את אחוז הקיצוץ, לעזור להם לפחות לשנה הראשונה.

עמית סדן: אז השאלה שלי עכשיו, מה זה השנה, כאילו, על כמה, איזה תקופה אנחנו מדברים פה, אנחנו עכשיו חמש שנים אחרי.

אוריאל אבני: כן, אבל יש היקף לא מבוטל של חקלאים שלא חזרו ואמורים לחזור עכשיו.

אוריאל אבני: אז חוזר עכשיו, עוז יחזור לאן שהוא יחזור, אז הוא צריך לקבל את הגיבוי שלו.

עמית סדן: אז השאלה, עד מתי אתם רוצים עכשיו, לעשר השנים הקרובות?

יעקב כץ: מדובר כרגע בכמה עשרות שאל"ף, הקצו אותם שיש לנו כרגע את האפשרות להביא לכאן.

יעקב כץ: מדובר פה ביחידים.

עמית סדן: אם מדובר ביחידים אז אפשר להסתדר.

יעקב כץ: אבל היחידים האלה, לא, אתה לא שומע.

יעקב כץ: אתה לא שומע.

יעקב כץ: היחידים האלה, לגבי אותו חקלאי שמגיע אחרי חמש שנים אל הנחלה שלו, תאר לך שאחרי כל מה שהוא עבר, הלא מדינת ישראל עברה תהפוכות, נחתם ההסכם הזה על המתווה היורד, תוך כדי, בזמנו לא היה את המתווה הזה.

יעקב כץ: נחתמו כל מיני הסכמים, החקלאי בעקבות הצרות שהיו, לא הצליח להקים את נחלתו מחדש והוא עכשיו רק נכנס בגלל אלף ואחת סיבות.

יעקב כץ: הוא בא אחרי.

יעקב כץ: הוא יבוא היום להתחיל לפתוח את המשק שלו, הוא רוצה להתחיל לטעת, לזרוע.

יעקב כץ: ישראלים הוא לא יכול, הוא בא אל עובדים, אומרים לו – יש מתווה יורד, אין לנו בשבילך בתוך המערכת הקיימת, על כל עובד רבים מאוד ואם אלו כאלה שנמצאים במערכת ונפלטו, הם לא באו אליך, הם ברחו מאחרים הם לא יבואו אל החדש.

יעקב כץ: פה צריך להביא אותם מחו"ל עם הברקות, לכמות הנדרשת.

יעקב כץ: אני אומר שזה מינימום שאנחנו יכולים לעשות עבור מספר החקלאים המצומצם שחוזר סוף סוף לקבל איזה שהם צל של חיים, שלא יתחילו עוד פעם לעבוד.

יעקב כץ: אני כבר רואה עוד פעם את כל הבעיות עם זה.

יעקב כץ: קצת להיות, על זה אומרת המשנה בפרקי אבות, דרך טובה שידבק בה אדם, לב טוב.

יעקב כץ: גם לב צריך, לא רק עין טובה, חבר טוב, שכן טוב, הרואה את הנולד, גם לב צריך, גם לב צריך.

עמית סדן: קודם כל, שלא ישתמע שאין לי.

יעקב כץ: לא, יש לך לב, אבל אנחנו לא מדברים באלפים.

עמית סדן: אני מבין.

עמית סדן: יש לי שתי השגות לגבי העניין הזה.

עמית סדן: גם העניין של הזמן, וככל שעובר הזמן זה הופך להיות כמו כל חקלאי חדש שרוצה לפתוח עכשיו.

רחמים בן חיים: אני רוצה להסביר לך משהו, אתה לא מבין מה זה להיות אדם שנמצא במקום 22, 25 שנה ועובד, ויש לו עסק משגשג וחי ושוטף ואני מתפוצץ מהדברים האלו.

רחמים בן חיים: ופתאום הוא צריך להמשיך ואתה אומר לו – תחזור 25 שנה אחורה.

רחמים בן חיים: אני לא יודע, אני לא מייצג פה את החקלאים, אני מהתעשייה.

רחמים בן חיים: אבל אני מתפלא עליהם.

רחמים בן חיים: אתה צריך לדון לגופו של עניין.

רחמים בן חיים: יש פה בן-אדם שהיה לו 15 דונם, היו לו עשרה עובדים, תן לו את האפשרות שלו לחיות מחדש, אתה הרגת אותו, אתה רוצה להרוג אותו פעמיים?

עמית סדן: לכמה זמן?

רחמים בן חיים: לכמה זמן?

רחמים בן חיים: אתה יודע מה?

רחמים בן חיים: תביא אתה את היועץ המקצועי הכי טוב שיש בעולם, ותשים אותו על הרגליים.

רחמים בן חיים: הוא לא יהווה נטל עליך.

רחמים בן חיים: אתה הרגת אותם.

רחמים בן חיים: אתם הרגתם אותנו.

רחמים בן חיים: ואתה יושב פה 26, 18.

רחמים בן חיים: אנחנו היינו, חיינו למעלה מ- 20 שנה, עם עובדים, עם עסק, הבאנו פרנסה הביתה, היום אנחנו בלי כלום, כמו מקבצים, תן לי פועל, תן לי שני פועלים.

רחמים בן חיים: אתם בכלל ידעתם מה היה לנו שם?

רחמים בן חיים: אתם לא ידעתם.

רחמים בן חיים: לכן הבאתם אותנו לאן שהבאתם אותנו.

רחמים בן חיים: אני עזבתי עסק עם 120 עובדים, 40% מהשוק הקבלני, אני מתפרץ, נמאס לי לשמוע את הדברים האלה.

רחמים בן חיים: 40% מהשוק הקבלני במוצרי ביטחון לבנייה אני התעסקתי.

רחמים בן חיים: באתי, לא היה לי מקום, מופז אמר לי את כל העובדים שלך אני אוציא.

רחמים בן חיים: אולמרט אמר לי – אני אביא לך 30 עובדים זרים.

רחמים בן חיים: בטיח היה לי, כלום.

רחמים בן חיים: כלום לא היה לי.

רחמים בן חיים: ואני פה, תסדר לי עוד שני פועלים, תסדר לי עוד פועלים.

רחמים בן חיים: אני העסקתי 120 עובדים, היום אני מעסיק 80.

רחמים בן חיים: "חסדי השם כי לא תמנו כי לא כלו רחמיו".

רחמים בן חיים: אתם נורמאליים?

רחמים בן חיים: אתם יודעים על מה אתם מדברים?

רחמים בן חיים: אנשים, אנחנו לא היינו קבצנים, אנחנו לא בני 20 גם.

רחמים בן חיים: אני בן 60, אני חושב שכל החברים שלי הם גם פה, נושקים לגיל הזה.

רחמים בן חיים: עד מתי אתם רוצים שאנחנו נקים את העסק שלנו?

רחמים בן חיים: עד מתי?

רחמים בן חיים: אני רק בימים האלה, האוצר הסכים לתת לי 14 דונם כדי להקים את המפעל שלי.

רחמים בן חיים: למה לא לפני חמש שנים?

רחמים בן חיים: עזוב, עזוב, אני לא רוצה הצהרות ממך, אני רק רוצה להסביר לכם, ודאי, רוצה להסביר לכם את זה.

רחמים בן חיים: אתם לא מבינים אותנו אפילו.

רחמים בן חיים: אם הייתם מבינים אותנו, לא הייתם מדברים על שלושה.

יעקב כץ: רחמים.

רחמים בן חיים: סלח לי, אני לא נשאר פה.

רחמים בן חיים: 300 מה- 26 או מזה.

רחמים בן חיים: אני הקמתי, אתה יודע מה?

רחמים בן חיים: אין לי אפילו רתך שרוצה לעבוד, יהודי, אין.

רחמים בן חיים: אין רתכים שרוצים לעבוד.

רחמים בן חיים: אני בדצמבר קיבלתי מתוך ה- 30 שהבטיח לי אולמרט, מישהו שם, נתן לי 15.

רחמים בן חיים: נשארו לי 14.

רחמים בן חיים: בדצמבר הם הולכים.

רחמים בן חיים: אני רוצה להגיש טפסים, לא, תבוא במרץ.

רחמים בן חיים: אחרי שהם ילכו, אני אבוא במרץ.

רחמים בן חיים: עם מי מדברים?

רחמים בן חיים: לא יודעים עם מי מדברים.

רחמים בן חיים: אני חי את המציאות הזאת.

רחמים בן חיים: אתה חי במשרד שלך?

רחמים בן חיים: אני חי את המציאות הזאת.

רחמים בן חיים: אני רוצה עובדי שטחים, אומרים לי – אין מכסה.

יעקב כץ: רחמים, רחמים.

רחמים בן חיים: סלח לי, אני חייב להגיד.

רחמים בן חיים: אני הולך.

יעקב כץ: אמרת ואני רוצה לומר לך.

רחמים בן חיים: אני לא אמרתי כלום.

יעקב כץ: הבעיה היא שאין.

רחמים בן חיים: אתם מתעלמים, ככל שהדברים ידועים, אומר הרמח"ל, העילם מהם גדול.

רחמים בן חיים: אתם לא יודעים.

רחמים בן חיים: תבואו אלינו, תבוא אלי למפעל, תבוא אליו הביתה, תבוא אליו לעסק, לפני שאתה מקיים את הישיבה הזו, לפני שאתה מדבר ככה, הסתדר, לא מסתדר.

רחמים בן חיים: זה הלב שהוא אומר.

רחמים בן חיים: זה הלב.

רחמים בן חיים: זה העין הטובה.

רחמים בן חיים: ואני לא צריך את זה בגלל שאתה עושה לי טובה, כי זה נלקח ממני.

רחמים בן חיים: אני 40% מהשוק הקבלני.

רחמים בן חיים: אני קם בחמש, הולך לישון בעשר בלילה.

רחמים בן חיים: על זה אני לא מתלונן.

רחמים בן חיים: אבל למה כל הבירוקרטיה הזאת?

רחמים בן חיים: מה ביקשתי?

רחמים בן חיים: זה לא כסף, ביקשתי שתעזרו.

רחמים בן חיים: תנו לי להתקיים, תנו לי.

רחמים בן חיים: אני לא רוצה.

רחמים בן חיים: את הבית שלי הרסתם?

רחמים בן חיים: אבל את העסק שלי, את הנשמה אל תיקחו לנו עוד פעם.

רחמים בן חיים: אתה לא מבין שהעבודה זה ביטחון, זה תדמית?

רחמים בן חיים: איזה ביטחון יש לי שאם אני לא עובד?

רחמים בן חיים: מה אני מול הילדים שלי בבית?

רחמים בן חיים: מה אומרים הילדים שלו?

רחמים בן חיים: מה אומרים כולם?

רחמים בן חיים: אז על זה מדברים?

רחמים בן חיים: תסלח לי, אני מתבייש.

יעקב כץ: רחמים, תודה.

יעקב כץ: רחמים, אתה תישאר לשבת.

רחמים בן חיים: אני לא אשב פה, על מה?

רחמים בן חיים: תן לי ללכת להביא עבודה.

יעקב כץ: רחמים, אתה תשב כי אני אמרתי לך לשבת.

יעקב כץ: אני רוצה להסביר משהו.

רחמים בן חיים: מכבד אותך.

יעקב כץ: אתה לא מכבד אותי.

רחמים בן חיים: אתם לא מבינים אותנו.

יעקב כץ: רחמים, תודה.

יעקב כץ: אתה מכבד את המקום, כנסת ישראל.

רחמים בן חיים: שהוא יתחיל להקים את המשק, ייתנו לו.

יעקב כץ: רחמים, שמענו והדברים שלך יצאו מהלב ותאמין לי נכנסו ללב והבעיה היא בעיה, היא לא בעיה רק של עמית.

רחמים בן חיים: אני לא מדבר על עמית.

יעקב כץ: עמית הוא לא הבעיה.

רחמים בן חיים: אני אומר גם עליהם, איך שהם מציגים את הדברים.

יעקב כץ: לכן אני אמרתי שעם ישראל פשע פשיעה גדולה בכל המהלך הזה וכל המהלך הזה יילמד בהיסטוריה, לא היום, בעוד 20 שנה, בעוד 100 שנה, יוציאו את המסמכים, יבדקו איך קרה כל שקרה, שמדינה החליטה לעקור את מיטב בניה ואיך היא טיפלה בהם.

רחמים בן חיים: דבר אחרון.

רחמים בן חיים: לפני חמש שנים הייתי, תאמין לי, אתה היית בא והוא בא והוא בא, מה אתם רוצים?

רחמים בן חיים: רק תעזבו בשקט, רק תעזבו בשקט.

רחמים בן חיים: היום, אחרי שאנחנו בחוץ, אנחנו יכולים להתגלגל.

יעקב כץ: אתה לא חזרת על שום דבר.

יעקב כץ: אני מבקש שאנחנו לפחות בוועדה שלנו, אני אומר לך, עמית, לא מדובר פה, אני רוצה לדעת שכל חקלאי מגוש קטיף שהיה חקלאי או תעשיין, אנשים שנזקקו לידיים עובדות זרות וקיבלו, וזה מדובר פה בעשרות או בכמויות שפשוט זה כלום, אני רוצה שתהיה החלטה.

יעקב כץ: כי אם ההחלטה היא, שלכם, להמליץ שזה יישאר מתוך המתווה הקיים, אני מכין חוק מיידי ואז יכול להיות שזה יהיה מאות, אולי אלפים.

יעקב כץ: אני אבוא ואומר שכל מה שהם זקוקים, ככה יהיה.

יעקב כץ: ואתה תראה שרוב חברי הכנסת יחתמו על כך, ואז יהיה שינוי של חוק.

יעקב כץ: לא יהיה מתווה ולא יהיה קיים.

יעקב כץ: לא יעלה על הדעת שהחבורה הזו נמצאת בתוך המתווה הקיים.

יעקב כץ: כי מתוך המתווה הקיים, אין פיתרון.

יעקב כץ: כי גם לחקלאים שנמצאים היום, שאני מקבל את הטלפונים שלהם, המציאות היא, וייסלח לי גלעד על זה, הוא לא בדיוק מסכים אתי, המציאות היא שבמערכת הקיימת, לא מצליחים למצוא להם פיתרון.

יעקב כץ: ועומדים חקלאים עם סחורה שהיא זרוקה בתוך החממות ולא מסוגלים לקטוף אותה.

יעקב כץ: והיא הולכת לאיבוד.

יעקב כץ: ואנחנו היינו צריכים, אני אומר לך שאם אני הייתי זה שקובע את המדיניות, הייתי אוסף אתכם ואומר לכם שכל ההחלטות הן בדיוק הפוכות.

יעקב כץ: שאין חקלאי שיירצה עובדים ולא יקבל ומדינת ישראל תטיס, יהיה פה 30, או 35,000, ולא יהיה מצב שחקלאי לא יקבל פה עובד.

יעקב כץ: למה?

יעקב כץ: כי זה הזהב שלנו.

יעקב כץ: זה האוצר שלנו.

יעקב כץ: אבל מדינת ישראל, משום מה, החליטה שהיא מקצצת ידיים עובדות, אז היא מקצצת בכל העולם.

יעקב כץ: אם צריך לקצץ, לא צריך לקצץ, איפה מקצצים.

יעקב כץ: ייכנסו העובדים, יהיה מיכון, לא יהיה מיכון.

יעקב כץ: בינתיים, המציאות היא שהגיבורים האלה שאנשים עם ידיים מיובלות שעובדים בתעשייה, שעובדים בחקלאות, שהם היחידים עוד בישראל שנשארו, שלא יושבים במזגנים ומוכנים ללכת לעבוד בעבודה חקלאית, מדינת ישראל מטפלת בהם כאילו הם אחרוני הקבצנים.

יעקב כץ: זה דבר שלא יכול להיות דבר כזה.

יעקב כץ: הם היו צריכים להיות הדוגמה האישית של אנשים שמכבדים אותם, מישהו שמביא מהקרקע משהו, שיוצא לשדה.

יעקב כץ: אגב, הרבה ישראלים עובדים גם כן, בהרבה עבודות, אבל לא מספיק.

יעקב כץ: לי יש בן שלמד רתכות, אז הוא יהיה רתך בעתיד, אבל על הידיים שלו יקפצו הרבה עובדים, הוא לא יספיק, לא יהיו מספיק אנשים שיוכלו לספק את העבודה, עבודת הרתכות.

יעקב כץ: אנחנו צריכים בנושא הזה להיות עם ראש, עם לב טוב.

יעקב כץ: ועכשיו, מכיוון שאנחנו מדברים ספציפית על הנקודה של עקורי גוש קטיף, אני אומר שלגביהם אני לא אנוח ולא אשקוט.

יעקב כץ: אם לא יימצא פיתרון של ודאות, ודאות, לא ספק, ולא ספק ספיקא, שכל חקלאי שעכשיו קיבל או שהוא זקוק לידיים, שהיה לו עובדים ואין לו, אנחנו נחוקק תיקון לחוק שיאמר, ואני אומר לך שעל זה רוב חברי הכנסת יחתמו.

יעקב כץ: רוב חברי הכנסת יחתמו.

יעקב כץ: ולמה להגיע למצב שצריך לחוקק חקיקה שאומרת שלעובדים החקלאיים שחוזרים עכשיו לנחלתם, יקבלו מחוץ למתווה?

יעקב כץ: בשביל מה צריך לעגן את זה בחקיקה?

יעקב כץ: זה בגדר כופין אותו עד שיאמר רוצה אני.

עמית סדן: אני לא אשנה עכשיו את עמדתי, אני יכול להעלות את זה לדרגים מעלי, לבחינה מחודשת.

עמית סדן: אבל עמדתנו כרגע היא שאנחנו נשארים במתווה הקיים ולא פורצים אותו.

יעקב כץ: וגם עם המתווה הקיים, למעשה, הוא לא יכול לפתור את הבעיה של החקלאים.

יעקב כץ: אני אומר למעשה, אני לא מדבר כרגע מבחינה רעיונית.

יעקב כץ: מבחינה מעשית, אני אומר לך שבכמות הטלפונים שאני מקבל מחקלאים קיימים על הכמות הנמצאת בארץ שהיא לא 26,000.

יעקב כץ: אתם תסכימו אתי, כרמי, שיש פחות מ- 26,000.

יהודית כרמי: זה ברזני ידע לענות.

יעקב כץ: יש 26,000?

אהרון ברזני: בארץ?

יעקב כץ: עובדים תאילנדים.

יעקב כץ: העובדים שהוצאו לחקלאות.

אהרון ברזני: כמה עובדים?

אהרון ברזני: יש מכסה של 26 וממומשת, בארץ, יש 24, 24,500.

יעקב כץ: אנחנו נמצאים בכל מקרה במצב שלא עומדים.

אהרון ברזני: יש מתווה יורד השנה, ו- 24,500.

יעקב כץ: כן.

יעקב כץ: אבל אני אומר, אנחנו עומדים לפני.

אהרון ברזני: אמרתי.

יעקב כץ: אני אומר – המתווה היורד מתיר לנו ברגע זה, ברגע נתון זה, 26,000 ויש רק 24,500.

אהרון ברזני: אבל פנינו לחקלאים בשתי תוכניות, אחת להשלמת מכסה, כולל הבאת עובדים מחוץ לארץ, עכשיו אנחנו נמצאים במהלך שיש חילופים, שכל עובד שיצא, מכניסים במקומו.

יעקב כץ: טוב, אנחנו נכין.

יעקב כץ: אבל 48 האלה-?

אהרון ברזני: 48 האלה מבחינת שר הפנים, אנחנו מבקשים להקצות אותם לגוש קטיף.

יעקב כץ: חמוטל, את יודעת להגיד למי 48 האלה שאמורים, נניח שיודעים, מה זה, זה הברקות?

יעקב כץ: זו הברקה או מדובר על אנשים שקיימים בארץ?

אהרון ברזני: קיימים בארץ.

יעקב כץ: ואתם יודעים מי הם?

אהרון ברזני: אנחנו לא יודעים מי הם.

יעקב כץ: לא, אתם לא יודעים מי הם.

אהרון ברזני: צריך לבצע את ההחלטה הזאת ואחרי זה.

יעקב כץ: ואם יתברר שאין אותם, את ה- 48 האלה?

אהרון ברזני: זה לדיון.

יעקב כץ: לדיון?

אהרון ברזני: ונקבל החלטה.

יעקב כץ: כרמי, רצית להגיד משהו?

יהודית כרמי: כן.

יהודית כרמי: אני רוצה רק להגיד שה- 48 זה פיתרון זמני.

אהרון ברזני: אמרתי שזה זמני, אבל יקבלו בשנה הבאה, צריכים לקבל החלטה.

יהודית כרמי: בדיוק.

יעקב כץ: לקבל החלטה שאין לנו אותה.

יהודית כרמי: משהו לעמית, אפשר?

יעקב כץ: כמה שיותר תגידי לו.

יעקב כץ: מגיע לו.

יהודית כרמי: שאלת אותי קודם לכמה זמן, כמה עובדים.

יהודית כרמי: אני יכולה לבדוק ביחד לשבת עם אוריאל ולעשות בדיקה כמה הולכים, כמה חקלאים מיועדים בשנה הקרובה, כמה עובדים בערך זה יעלה ואני גם חושבת שזה כמה עשרות.

יהודית כרמי: עשינו איזה עבודה קטנה, בדקנו את זה וראינו שמדובר בעשרות.

עמית סדן: עכשיו את נותנת להם את השלמת המכסה, לכמה – לשנתיים?

עמית סדן: לשלוש?

עמית סדן: על מה אנחנו מדברים?

אוריאל אבני: חקלאי עכשיו, עכשיו הוא מתכנן לחזור ב- 1 לינואר, לצורך העניין.

אוריאל אבני: הוא בא, מגיש את התיקים למשרד החקלאות.

אוריאל אבני: יהודית תעשה לו את החשבון, יגיע לו חמישה, פחות ההפחתות, יגיעו לו ארבעה.

אוריאל אבני: היא תיתן לו את הארבעה במסגרת כל ההתחשבנויות שלה.

אוריאל אבני: מה שאנחנו פונים, זה התוספת.

אוריאל אבני: בגלל שהוא חוזר.

עמית סדן: בסדר, וכמה זמן תקבל חמישה במקום ארבעה?

אוריאל אבני: כל התוספת, זה לשנה, זה לא מפה, עוד חמש שנים, אלא הוא מקבל לשנה הראשונה של ההקמה, בגלל ההקמה מה שהסבירו החברים החקלאים, הוא מקבל תוספת.

נחום יפה: זה לא בדיוק ככה ואני אסביר לך את ההסבר.

נחום יפה: ההסבר הוא בגוש או בכל חקלאי בארץ, לא משנה, בגוש, בערבה, לוקח להם להקים משק 20 שנה.

נחום יפה: אנחנו לא באים ואומרים תנו לנו עכשיו 20 שנה להקים את המשק, כמו שלקח לנו זמן, אנחנו גרנו בגוש קטיף, אני 20 שנה, אני צעיר, יש כאלה שגרו 30, אנחנו לא מבקשים שייתנו לנו ל- 20 שנה.

נחום יפה: אבל פרק זמן נורמאלי להקים משק זה כמה שנים.

נחום יפה: אני התחלתי, חזרתי להקים את המשק, לא מייד אחרי הפינוי, גני טל למעשה עוד לא קיבלו קרקע בכלל, או ש- 90% מחברי גני טל עוד לא חזרו בכלל להקים משק.

יעקב כץ: זה לא מדובר למעשה.

נחום יפה: אבל גם כשאתה חוזר להקים משק, לוקח לך שלוש-ארבע שנים עד שאתה מצליח להגיע לגודל המשק שהיה לך אז, שאותו הקמת ב- 25 שנה.

נחום יפה: ולכן, צריך לראות מה פרק זמן ממוצע וסביר להקמת משק ובפרק הזמן הזה אנחנו צריכים את העובדים.

נחום יפה: ואחרי שהמשק רץ, אנחנו כבר כמו כל העובדים בארץ.

אסף עסיף: אני חושב שמה שצריך זה לעבוד עם לב, קודם כל.

יעקב כץ: לכולם יש לב, לצורך העניין.

אוריאל אבני: התקופה הרלוונטית, סדר גודל של שלוש שנים שבן-אדם הקים, יכול להתייצב, לומד את הגידולים, לומד את הסביבה, לוקח זמן.

אוריאל אבני: זה לא שמים מכונה והיא מתחילה לעבוד.

יעקב כץ: אוריאל, אני רוצה לשאול אותך שאלה.

יעקב כץ: בנושא של גוש קטיף, יש היום בכנסת ממש קונצנזוס.

יעקב כץ: כולם רוצים לעזור.

יעקב כץ: אני אשלח אליך את העוזר שלי ואנחנו ננסח חוק ואני את הנושא של החקלאות והתעשייה של גוש קטיף, שקשורה לידיים עובדות, רוצה לחוקק שזה לא במתווים הקיימים.

יעקב כץ: אתה תגיד לו, יבואו אליך אוריאל וגלעד, גלעד הוא ה- מ.מ.מ. שלי, ואוריאל הוא העוזר, וישבו אתך ויכינו אתך ואתה תיתן להם את הנתונים.

יעקב כץ: על הנושא הזה אני יכול להעביר חוק בחודש.

יעקב כץ: לא יהיה אחד שלא יחתום עליו וזה יעבור בקריאה טרומית, קריאה ראשונה, קריאה שנייה, וזה יצא מתוך המסגרת.

יעקב כץ: אני לא רוצה מצב שאיזה שהוא חקלאי מגוש קטיף, ירגיש רע.

יעקב כץ: גם אם הוא קיבל, גם אם היה לו, גם אם יהיה, אני רוצה שכל חקלאי מגוש קטיף שבא היום למשרדים, מנשקים לו את הנעליים ואומרים לו – כל מה שאתה רוצה, אתה מקבל.

יעקב כץ: זה המעט שמדינת ישראל יכולה לעשות לאנשים האלה, אחרי הפשע שנעשה.

יעקב כץ: כך אני רואה את הדברים.

יעקב כץ: ואין לי ספק שכך זה ייזכר בתולדות ישראל.

יעקב כץ: אז כשהולכים ומגרשים אנשים בתולדות ישראל, רצח זה היה הדבר הכי נורא, אחרי רצח – גירוש.

יעקב כץ: עם ישראל זוכר את כל הגירושים שלו.

יעקב כץ: גירוש ספרד וגירוש פורטוגל וגירוש צרפת וגירוש וילנה, זה גירוש.

יעקב כץ: לא משנה כרגע מה הסיבות שאנשים אומרים, אבל זה הגירוש.

יעקב כץ: והתוצאה איך יודעים שזה הגירוש, איך שטיפלו בהם.

יעקב כץ: הטיפול מראה שבאמת היתה אליהם שנאה וזה לא היה סתם טיפול אלא זרקו אותם מהשטח ועכשיו לכו תאכלו אותה.

יעקב כץ: וכל המשפחות שמה, כולן נהרסו, שתדע לך, כל המשפחות נהרסו, בצורה כזו או אחרת.

יעקב כץ: אין משפחה אחת שיצאה שלמה מהגירוש הזה, אתה שומע מה שאני אומר לך?

יעקב כץ: ותחשוב על זה שאיפה שאתה גר, משפחתך, שמחר בא מישהו ואומר – אני חפץ להעביר אתכם רק ארבעה בתים מהבית שאתם חיים בו, כי כך אנחנו החלטנו כי מזיזים בית כי צריך לשים פה כביש.

יעקב כץ: תראה איזה משבר נפשי זה יגרום למשפחה שלך, שרק יזיזו אותך ארבעה בניינים.

יעקב כץ: מנוף מולדתך, מהחדר שהיית רגיל בו, מהילדים שהיית רגיל לשחק אתם.

יעקב כץ: אילו היה מדובר רק בהזזה של ארבעה בתים, גם אז משפחה, זה גורם לה משבר נפשי שהיא עוזבת בית בגלל שמכריחים אותה לעזוב והיא לא עוזבת בגלל, גם מסיבות שהן אמיתיות.

יעקב כץ: המשבר הוא משבר נורא, הרס ובמקרה הזה, זה עוד יותר חמור, פשוט הרס נפשי של 10,000 איש.

יעקב כץ: שאי-אפשר לתאר מה קרה לבנות שם, לבנים שם, לילדים שם וכמה שנים הם עוד יסחבו את זה.

יעקב כץ: אני חושב שמדינת ישראל, את המעט שהיא יכולה לעשות, את האנשים האלו ללטף אותם, לאהוב אותם, לכבד אותם ולעשות את כל המאמץ שירגישו טוב.

יעקב כץ: אני בנושא הזה מבקש שתשב אתו, כי אני לא רואה שיהיה פיתרון, פיתרון אמיתי.

יעקב כץ: אני, אם הייתי רואה שיש איזה נטייה במערכת הבירוקראטית, שאתה בעל כורחך, אני לא בא אליך בטענה, כי אלה ההנחיות, כולנו ממלאי פקודות.

יעקב כץ: גם אני הייתי חייל, גם אני הייתי קצין, נתתי פקודות, קיבלתי פקודות, אנחנו בתוך מסגרות.

יעקב כץ: אבל יש חוקים במדינה ואם יש חוק, החוק, כולנו חייבים לנהוג לפי החוק.

יעקב כץ: אתם תשבו ביחד עם הראל ואתה תגיד לו איפה אתה רואה שחוק ותיקון לחוק, על איזה חוק מדובר, אנחנו נמצא אותו, יכול לעזור לכך שכל מתיישב שהיה מותנה ותלוי בידיים או בזהו, שכשהוא בא למשרדים, יטופל בצורה חריגה.

יעקב כץ: המערכת הזאת צריכה להיות מוחרגת.

יעקב כץ: אני בזה רוצה, בנקודה הזו, כי אני לא רואה שבתוך המערכת הקיימת, גם אם יש הבטחה שהדברים יקוימו, אני לא רואה איך הם מקוימים כי אני יודע, אני רואה למשל שאם למשל מגיע חקלאי או מגיע איש תעשייה, אומר – אני צריך ידיים עובדות כי אין לי, כי היה לי כך וכך והיום אין לי את הידיים, אז אם מדובר בהברקות מהרגע להרגע ומותר להבריק ולהביא אותם, אז אתה יודע שאחר-כך נפתרה לו בעיה.

יעקב כץ: אבל אם אתה אומר לו – טוב, עכשיו נתחיל לחפש בכל הארץ מי עזב, מי לא עזב, מי ברח, מי לא ברח, מי נמצא, מי איננו, ותחכה בתור.

יעקב כץ: אם נמצא – נביא לך מישהו.

יעקב כץ: זה לא פותר את הבעיה.

יעקב כץ: יכול להיות שאחר-כך חודשים הוא יעמוד עם החקלאות שלו ולא יוכל, גם כשהוא הגיע למנוחה ולנחלה, זה כמו אדם שהגיע אל המים, אל השוקת, והוא לא יכול לשתות כי שמו לו מעל הברז איזה סדין שהוא לא יכול לשתות ממנה.

יעקב כץ: אז מה זה שווה כל העסק?

רחמים בן חיים: וכל ההשקעה שלו יורדת לטמיון.

יעקב כץ: אז אני אומר, אני רוצה שהדבר הזה לא יהיה תלוי בטוב לבה של כרמי שהיא טובת לב וגם בטוב לבו של עמית שהוא טוב לב, אני מאמין.

יעקב כץ: עמית הוא טוב לב, כולם טובים, כולם בעם ישראל ועמך כולם צדיקים, לעולם ירשו ארץ.

יעקב כץ: ראית יהודי שהוא לא צדיק?

יעקב כץ: אני עוד לא ראיתי.

אסף עסיף: אבל הבעיה היא, חוק הוא דבר טוב, ויכול להיות שאתה תגיע לפיתרון הזה מבחינה חוקית ואתה תוכל לתת לכל מי שיבוא אליך, אתה תגיד לו – יש חוק.

אסף עסיף: הבעיה היא שחייבים את השיתוף של הבירוקרטיה, כי פה צריך להיות, חוץ מהחוק.

יעקב כץ: בסדר, אנחנו יודעים.

יעקב כץ: אנחנו יודעים.

אסף עסיף: אני, סיפור קטן.

אסף עסיף: הרי כשאני בניתי את החממות שלי, שלושה חודשים, חודשיים אחרי זה אני עוד בבית הארחה בחפץ חיים, מתקשר אלי בשתיים בלילה העובד שלי, מתוך השירותים, באו לקחת אותנו מפה.

אסף עסיף: מה?

אסף עסיף: אז הרמתי, תביא לי את מי שבא לקחת אותך.

אסף עסיף: לא, הוא לא נתן לי לדבר, נכנסתי לשירותים בשביל לדבר אתך.

אסף עסיף: הכרחתי אותו, הוא הלך, יצא לדבר אתו, שמע, באו לקחת אתכם כי אתם לא עובדים בגני טל, אתם עובדים פה, על-יד אשקלון, זה לא המקום שלכם.

אסף עסיף: באו לקחת אתכם.

אסף עסיף: אמרתי לו – תביא לי את הבן-אדם.

אסף עסיף: הביא לי את הבן-אדם – לא, אני לוקח.

אסף עסיף: לאן אתה לוקח אותם?

אסף עסיף: לגני טל.

אסף עסיף: אמרתי – חכה לי חצי שעה, אני בא אתך.

אסף עסיף: אם אתה לוקח אותם לשם.

אסף עסיף: בקיצור, המזל שלי היה שבאותו יום היה אצלי יוסי ישי ויוסי אדלשטיין, ראש מחלקת ההגירה והוא נתן לי את הטלפון שלו בבית, הפלאפון במיטה.

אסף עסיף: הרמתי אליו בשתיים בלילה טלפון, אמרתי לו – יוסי, אתה רואה למה התכוונו?

אסף עסיף: שתבין אותנו?

אסף עסיף: שתבין, שתעשו, תבינו קצת עם מי אתם מתעסקים.

אסף עסיף: זה הכל.

יעקב כץ: אני מודה.

יעקב כץ: יש עוד מישהו שרצה להוסיף משהו?

יעקב כץ: פז, איזה מילה?

אלי פז: שמעתי מה שמדובר.

אלי פז: אני מבין את המגבלה של האוצר.

אלי פז: הפיתרון שאתה מציע, זכותך, כחבר כנסת להוביל אותו.

אלי פז: אני מבין את טענת האפליה של משרד החקלאות.

אלי פז: מצד שני, יש חלון הזדמנויות בטווח קצר.

יעקב כץ: עם 48.

אלי פז: 48.

יעקב כץ: אבל זה פיתרון זמני.

אלי פז: צריך לרוץ על זה אתמול.

אלי פז: מפני שהפיתרון הוא פיתרון קיים ועד ההקצאה של 2011, חזון למועד.

יעקב כץ: אגב, גם את ה- 48 האלה, הוא לא מבריק.

יעקב כץ: סליחה, לא מדובר על הברקה, אלא מדובר על 48 שיימצאו מתוך המאגר.

יעקב כץ: במידה ויימצאו – טוב.

אלי פז: אהרון מקצוען ממדרגה ראשונה.

יעקב כץ: לא לא, אני מכיר את זה.

יעקב כץ: אבל אני אומר לך.

יעקב כץ: גם אהרון, במקצועיות שלו ובמקצוענות שלו, הוא לא יכול לדבר, כשאתה מדבר על הברקה, אז אתה מאה אחוז מביא מישהו, צריך להתפלל שהוא יישאר.

יעקב כץ: כשאתה מדבר על מציאת המאגר, הוא יכול להגיד – אני אתאמץ במאה אחוז, אני לא יכול להבטיח לך שאני אמצא.

יעקב כץ: אני רוצה להיות בטוח מאה אחוז.

אלי פז: זה אתה הולך עם החוק.

יעקב כץ: מאה אחוז.

יעקב כץ: מאה אחוז, שהבחור שמגיע מגוש קטיף, אחרי חמש שנים שהוא הקים את המשק שלו, במאה אחוז ולא ב- 99 אחוז, מאה אחוז שיהיה לו, שהוא בא, אומרים לו – קדימה, שטיח אדום, כל מה שאתה חפץ, אחרי מה שעשינו לך, תקבל.

יעקב כץ: זה המעט שאנחנו יכולים לעשות בשבילך.

יעקב כץ: לא להתחיל לחפש.

יעקב כץ: אז את זה אנחנו נעשה.

יעקב כץ: יש עוד מישהו שרוצה להוסיף?

יעקב כץ: כן, חמוטל.

חמוטל כהן: שני דברים.

חמוטל כהן: לגבי החקיקה, אני חושבת שזה רעיון טוב, רק לעמית, צריך לזכור שגם אנחנו מדברים עכשיו על תקופה, עכשיו תגיע מסה של חקלאים שיחזרו לגדל בעזרת השם, שעכשיו מתחילות להיות מוקצות קרקעות, אני מקווה שזה לא משהו שיתמשך עוד הרבה שנים, זה באמת, אנחנו נתחיל לראות את הסוף של החקלאים שחוזרים.

חמוטל כהן: לגבי 48, השאלה באיזה צורה זה עובד, זאת אומרת, לפני החקיקה ועד שהחקיקה תתקיים, יש פה כרגע כבר 48 שמדברים שבאיזה דרך זה אמור עכשיו להיות סופי שאנחנו יודעים שזה יכול לפעול.

יעקב כץ: הוא אמר לך שברגע שיהיה לך חקלאי שמגיע לו משהו, הוא מייד יעשה מאמצים להשיג.

חמוטל כהן: האם הדרך שבה זה עובר כבר קיימת היום?

אהרון ברזני: יהודית תעביר את זה אלי לביצוע.

חמוטל כהן: אתמול בן-אדם מתקשר למשרד החקלאות, אף אחד לא ידע להגיד לו שיש את ה- 48 האלה.

יעקב כץ: אז הוא אומר לך.

יהודית כרמי: אני אעדכן היום.

יעקב כץ: את יושבת מול כרמי, היא עובדת מולו, ואני גם רוצה להיות מיודע על כך.

יעקב כץ: אנחנו כולנו חפצים לפתור את הבעיה.

יעקב כץ: אגב, זה גם מעבר ל- 48.

יעקב כץ: אני מניח שאם יירצו עוד, גם אז יעשו מאמצים להשיג ויחפשו דרך.

יעקב כץ: הוא אמר ש- 48 יש לו את המסגרת.

יעקב כץ: כיוון שאנחנו לא עומדים במסגרת הקיימת של כמות העובדים, יעשו מאמץ גדול לפתור.

יעקב כץ: אבל זה בעיות, הפיתרון הוא לא פיתרון שהוא בטוח ואני רוצה לאפשר לחקלאים פיתרון מוחלט, לפחות מבחינתנו.

יעקב כץ: חקלאי הגיע, הגיע אחר-כך מישהו ברח, זה כבר לא בעיה שלנו, או זה דבר שהוא מעל כוחותינו.

יעקב כץ: אבל לפחות לעשות את המאמץ, שכשמגיע למישהו משהו, שזה יגיע לו במאה אחוז.

יעקב כץ: אני חושב שזה מגיע לחקלאים האלה ומדינת ישראל בכלל במאה השנים האחרונות, כיבדה מאוד את חקלאיה.

יעקב כץ: צריך לחזור למתווה הזה גם לחזור להיות בונים, גם לחזור להיות חקלאים, ולהיות גאים בעבודת כפיים.

יעקב כץ: אבל זה חינוך וזה דבר שצריך לחזור אליו במסגרת חינוכית וזה לא המקום ולא הזמן.

עמית סדן: כדי ללמוד את הנושא באמת בצורה טובה כי עכשיו אתם מדברים כזה מספרים באוויר, אני לא מכיר את הדברים.

עמית סדן: אז אם יהיה אפשר לקבל על כמה חקלאים מדובר, חדשים, שעתידים להיכנס מעתה והלאה, בשנים הקרובות, עם איזה שהוא מיפוי על כמה עובדים מדובר, כמה זה התוספת של העובדים האלה ולקבל תמונת מצב יותר ברורה.

אלי פז: כמה נכנסו בשנתיים האחרונות?

אלי פז: כי כניסה, כמו שהבנו שזה תהליך.

עמית סדן: וכמה זמן אתם חושבים שצריך לקבל את התוספת הזאת, עד כאילו, מתי זה ייגמר.

עמית סדן: אם יהיה אפשר לקבל חומר כזה, זה יוכל להועיל, כי אני לא מכיר את המספרים.

יעקב כץ: אני בכל מקרה מבקש מכל הנוגעים בדבר, יש לנו את בת-שבע בוועדת העובדים זרים, שאם יש התקדמות, אז לעדכן אותנו, להודיע לנו כדי שנהיה מיודעים.

יעקב כץ: כי אני מאוד מאוד בנושא הזה של עקורי גוש קטיף, מגורשי גוש קטיף, אני בכוונה לא אומר מפוני גוש קטיף, רוצה לעשות את המקסימום שאני יכול לעשות כדי לנסות לתקן את המעוות.

יעקב כץ: אני מודה לכולם, תודה רבה.