ועדת הכספים, כנסת 18, פרוטוקול מספר 495, 2010-10-25 10:00

משה גפני: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה.

משה גפני: הסעיף הראשון על סדר היום הוא המשבר וסכנת סגירת מכתשים אגן.

משה גפני: כולם מכירים את הסוגיה הזאת, שגם התפרסמה בשבוע שעבר.

משה גפני: אני שומע שגם יש הצעות רבות לסדר-היום במליאת הכנסת על הנושא הזה.

משה גפני: היו גם פניות לדחות את הדיון הזה מכיוון שמתנהל משא ומתן בין ההנהלה לבין העובדים ומסתמן שיגיעו להסכמה עם העובדים – על כל פנים, זאת אפשרות סבירה.

משה גפני: החלטתי, לאור פניות של חברים – אגב, גם יושב ראש הכנסת דיבר אתי – לקיים את הדיון מכיוון שלפי דעתי מדובר בנושא מאוד עקרוני.

משה גפני: מדינות המערב בכלל וישראל בפרט הולכות לכיוון של סגירת המפעלים או פיטורי עובדים במפעלי התעשייה והעברת המפעלים או קניית שירותים מסין או בכלל מארצות המזרח.

משה גפני: עלות העבודה שם יותר נמוכה, וכאשר בעל מפעל או מנהל מפעל עושה את החשבון הכלכלי הפשוט של המפעל שלו הוא יכול להגיע למסקנות שעדיף לו, במקום שהמפעל יהיה בישראל, אם המפעל יהיה בסין.

משה גפני: הרווח שלו יהיה יותר גבוה בגלל שעלות העבודה תהיה יותר נמוכה והסכנה היא שמפעל אחרי מפעל נאבד בארץ, ועם כל זה שיש לנו משק חזק ויציב התעשייה עלולה לקרוס.

משה גפני: זו לא בעיה רק של מדינת ישראל, זו בעיה של מדינות המערב, בעיה גם בארצות הברית, אבל זו בעיה קשה מאוד אצלנו.

משה גפני: זה בא לידי ביטוי עכשיו, בסיפור של מכתשים אגן, שרוצים לפטר הרבה עובדים וייתכן אפילו שבסופו של תהליך להעביר את המפעל למקום אחר.

משה גפני: מדובר על מפעלים שבהם יש משאבים של המדינה, של הארץ הזאת, שכדי להפיק אותם, לייצר אותם ולתפעל אותם עלולים להעביר את זה לחוץ לארץ ושם לעשות את הרווחים על מה ששייך לכל האזרחים פה.

משה גפני: אני לא בטוח לגבי הנושא של מכתשים, תיכף נשמע את הנהלת המפעל, אבל זאת גם אפשרות שעומדת על סדר היום – אבל לא רק.

משה גפני: הדיון הזה הוא דיון על מכתשים אגן, אבל הוא דיון עקרוני על כל המערכת בישראל, לקראת מה אנחנו צועדים, מה הולך לקרות בשנים הבאים, האם נהפוך להיות מדינה שכל משאביה, כל מחשבתה וכל מה שהיא עושה זה רק לייצר כסף.

משה גפני: שיהיו פה עובדים או לא עובדים, שתהיה פה תעסוקה או לא תעסוקה – זה יהפוך להיות נושא משני לחלוטין והעיקר יהיה ייצור כסף.

משה גפני: בייצור כסף לא נוכל להתמודד, לא עם סין ולא עם מדינות אחרות.

משה גפני: אותו דבר היה בנושא של מפעלי הטקסטיל; יישובים התמוטטו כתוצאה מסגירת המפעלים הללו, אבל היה נוח יותר וזול יותר להעביר אותם למדינות אחרות ומה שקורה כאן מבחינה חברתית פחות מעניין, העיקר זה שיהיו למפעל יותר רווחים.

משה גפני: לכן, הדיון הזה הוא דיון עקרוני, שמתחיל בנושא של מכתשים אגן.

משה גפני: שוחחנו על העניין הזה, ייתכן שנצטרך להגיע לחקיקה.

משה גפני: המדינה בכל אופן נותנת הטבות למפעלים, נותנת תמריצים כדי שמפעלים יהיו כאן.

משה גפני: המפעלים מתפתחים כתוצאה מהתמריצים שהמדינה נותנת, מהמענקים שהמדינה נותנת ובסופו של דבר הם לוקחים את הכול ומעבירים למקום אחר.

משה גפני: יכול להיות שנצטרך להגיע לתיקוני חקיקה כאשר אנחנו מדברים על נושאים עקרוניים.

משה גפני: לפני שאאפשר לחברי הכנסת, אם אפשר שכל אחד בקצרה ידבר על העניין הזה - - -

שלי יחימוביץ': למה בקצרה?

משה גפני: בגלל שאני מוכן שחברי הכנסת ידברו אחרי זה.

יעקב אדרי: אבל אני רוצה לשמוע על המפעל.

יעקב אדרי: אולי נעשה את זה הפוך.

משה גפני: האמת היא שהסדר הנכון היה שנשמע את בעלי המפעל.

משה גפני: בבקשה.

עמי אראל: בוקר טוב, לפי הצעתכם אומר כמה מילים, ואני מבטיח להיות קצר ותכליתי.

עמי אראל: הכותרת של הדיון הזה נקראת: "המשבר וסכנת סגירת מפעל מכתשים אגן".

עמי אראל: אני רוצה בפתח דבריי לומר דברים חד-משמעיים, ואני מדבר בשם קבוצת IDB ובשם בעל השליטה שלה, נוחי דנקנר - אין שום סכנת סגירה למפעלי מכתשים אגן, לא בדרום ולא באשדוד.

שלי יחימוביץ': גם לא סכנת מכירה?

עמי אראל: אם תרשי לי, אדבר גם על המכירה.

שלי יחימוביץ': התכנסנו כאן כדי לדבר על המכירה, לא על סגירה.

שלי יחימוביץ': אין צורך להכחיש דבר שלא הועלה מלכתחילה.

משה גפני: חברת הכנסת שלי יחימוביץ, אנחנו לא מתפזרים.

משה גפני: נאפשר לו להגיד את הדברים ברצף.

עמי אראל: אנחנו מתכוונים להמשיך את הפעילות של המפעלים האלה, אם תהיה מכירה ואם לא תהיה מכירה.

משה גפני: אתה יכול, בבקשה, לתת לנו תיאור מה זה המפעלים האלה?

משה גפני: כמה עובדים יש?

משה גפני: איפה הם נמצאים?

משה גפני: מה הם עושים?

עמי אראל: כל זה ישנו, אני רק צריך כמה דקות.

עמי אראל: אני רוצה להבהיר את השתלשלות העניינים.

עמי אראל: אני רוצה לנצל את הבמה הזאת ולנסות לפתור כמה אי-הבנות שקראתי עליהן בתקשורת, ואני רוצה לתאר במדויק מה עומד בפנינו, מה קורה במפעלים ולאן כל הדבר הזה הולך.

עמי אראל: התפרסם ש-IDB עומדת בפני הסכם לשיתוף פעולה אסטרטגי עם חברת עם חברת כמצ'יינה, חברה סינית, בנושא מכתשים אגן.

עמי אראל: מהות העסקה, במידה שתקרה, מכתשים אגן תהפוך להיות חברה פרטית ישראלית, שבעלי המניות שלה יהיו כמצ'יינה הסינית וקבוצת IDB .

עמי אראל: כמצ'יינה היא אחת מ-20 החברות הגדולות בסין.

עמי אראל: זו חברה עם מחזור מכירות של קרוב ל-20 מיליארד דולר, ואנחנו מתכוונים להיות אתם בשותפות.

עמי אראל: אין כאן מכירת חיסול של מכתשים אגן, אין כאן התנערות מהחברה ומעתידה, ואנחנו נמשיך להיות בעלי מניות בחברה.

עמי אראל: עד עכשיו כמעט לא השמענו את קולנו בתקשורת כיוון שהעסקה הזאת עדיין בחיתוליה, ובהחלט יכול להיות שתהיה או לא תהיה.

עמי אראל: אבל כדי שאני מנצל את הבמה הזאת להגיד בדיוק את הדברים שצריך לומר אותם, אז אני רוצה לתת לכם ארבע נקודות.

שלי יחימוביץ': אמרת שזו חברה פרטית.

עמי אראל: להבדיל מציבורית, שנסחרת בתל-אביב.

שלי יחימוביץ': אז היא תהיה פרטית?

עמי אראל: כן, זאת הכוונה.

שלי יחימוביץ': אחרי המכירה.

עמי אראל: הכוונה היא להפוך אותה לחברה פרטית.

עמי אראל: קנינו את השליטה במכתשים אגן ב-2006, כאשר קנינו את כור.

עמי אראל: כאן אני רוצה לתת ארבע נקודות שעלו בכל מיני פורומים, בכל מיני מקומות בתקשורת, וחשוב לי להבהיר אותן.

עמי אראל: מכתשים אגן היא חברה שמייצרת חומרים אגרו-כימיים.

עמי אראל: כלומר, להגן על צמחים מפני מזיקים שונים.

עמי אראל: החברה מייבאת את חומר הגלם מחו"ל, היא מעבדת אותו בישראל ומוכרת את המוצרים שלה לחו"ל.

עמי אראל: החברה איננה משתמשת בשום אוצרות טבע של מדינת ישראל.

עמי אראל: כלום, אפס.

עמי אראל: אפשר לקחת אותה ולהעביר אותה לכל מקום, אין לנו שום דבר מהנכסים הלאומיים.

עמי אראל: זה שונה ממפעלי ים המלח, ויכול להיות שזה חלק מהבלבול סביבנו, ששם באמת נשענים על משאבים של ים המלח ושל הנגב.

עמי אראל: אני חוזר עוד פעם: אין כאן מכירה של איזשהו אוצר טבע ישראלי.

עמי אראל: כשבאתי הנה שמעתי שגם אומרים שקנינו מהמדינה בזול ואנחנו הולכים למכור את זה ביוקר.

עמי אראל: זה לא נכס של המדינה, מעולם זה לא היה נכס של המדינה.

עמי אראל: זו חברה שהתפתחה על פני שנים בישראל, מעולם לא רכשנו אותה מהמדינה, לא אנחנו ולא קודמינו.

עמי אראל: נקודה שניה, זו חברה אגרו-כימיקלית גנרית.

עמי אראל: משמעותו, כמו "טבע".

עמי אראל: זו לא חברה שנשענת על פטנטים.

עמי אראל: זו חברה שמתחילה לייצר את מוצריה כאשר הפטנטים פגים ואז כל אחד יכול לייצר את המוצרים האלה.

עמי אראל: אין כאן איזושהי המצאה ישראלית שאנחנו מפקירים או מוכרים אותה לסינים.

עמי אראל: נקודה שלישית – אמרתי בתחילת דבריי - אין כאן סגירה של מפעלים, לא עכשיו, גם אם תהיה עסקה וגם אם לא תהיה עסקה.

עמי אראל: הכוונה להמשיך להפעיל את המפעלים גם בדרום וגם באשדוד.

עמי אראל: שמעתי עוד בתקשורת על פיטורים המוניים של 4,000 עובדי מכתשים אגן.

עמי אראל: ובכן, יש בישראל 1,800 עובדים של מכתשים אגן ואני אומר לכם שהרוב המכריע של העובדים האלה ימשיך לעבוד במפעלים האלה, אם תהיה עסקה ואם לא תהיה עסקה.

שלמה מולה: מה זה רוב העובדים?

שלמה מולה: זאת אומרת אתה מאשר שיש כאלה שיפוטרו.

עמי אראל: יש כאלה, בהתאמה ובסיכום עם הוועד, שנסכם אתם תוכניות פרישה ואני אתאר את זה.

עמי אראל: אחזור ואקריא לכם את הסיכומים שיש לי עם הוועד, תנו לי רק כמה דקות.

שלי יחימוביץ': אבל איך אתה יכול להבטיח שרוב העובדים ימשיכו לעבוד?

עמי אראל: מפני שאני מכיר את תוכניות העבודה שלנו, עם עסקה ובלי עסקה.

משה גפני: תמשיך, בבקשה.

שלי יחימוביץ': מותר גם לשאול שאלה מדי פעם.

משה גפני: אני לא נותן גם לאחרים לשאול שאלות.

משה גפני: אני רוצה שהוא יציג את הדברים כמות שהם, אחרי זה חברי הכנסת ישאלו.

עמי אראל: מה שקרה בשנים האחרונות הוא שהייצור של אגרו-כימיקלים בסין ובהדו תפס תאוצה גדולה.

עמי אראל: שתי המדינות האלה הפכו להיות יצרניות גדולות בתחומים האלה.

עמי אראל: הן מייצרות מוצרים מאוד טובים, הן יוצרות מוצרים מתוחכמים וקשה מאוד להתמודד אתן.

עמי אראל: רק לסבר את האוזן - קשה מאוד להתחרות, למרות כל מה שאנחנו עושים, כאשר שכר ממוצע של עובד ייצור מכתשים אגן הוא פי 15 – כן, פי 15 - משכר של עובד ממוצע בסין ובהדו, ואחרי שאמרתי את זה אני עדיין חוזר שהרוב המכריע של העובדים יישארו וימשיכו לעבוד באותם נושאים שאכן יש לנו אפשרות לפעול.

עמי אראל: הטלטלה העולמית הזאת, כתוצאה מהכניסה של הסינים וההודים לא עוברת רק עלינו, היא עוברת על כל התעשייה הזאת.

עמי אראל: אם תזכרו, לפני חודש או חודשיים דיווחנו פה שניסינו לקנות חברה אמריקנית ושכל התעשייה הזאת נמצאת במהלך של קונסולידציה מפני שחיבור של שתיים-שלוש חברות גדולות יוצר סינרגיה, והסינרגיה מאפשרת להוריד מחירים.

עמי אראל: ניסינו לקנות כזאת חברה בארצות הברית, חברת אלבאו.

עמי אראל: המשא ומתן לא עלה יפה.

עמי אראל: עדיין מכתשים אגן, בשביל להישרד, כמו כל החברות הדומות בענף, חייבת להתחבר למפעלים יותר גדולים והעסקה הזאת עם כמצ'יינה בהחלט יכולה לתת לנו את זה.

עמי אראל: בארבע-חמש השנים האחרונות השקענו 700 מיליון שקל באיכות סביבה.

עמי אראל: זה עולה לנו כ-40-50 מיליון דולר בשנה איכות סביבה.

עמי אראל: מישהו מעלה על דעתו שניקח את כל ההשקעות האלה ונזרוק אותן לים?

עמי אראל: ההשקעה הזאת נעשית מפני שאנחנו חושבי ורוצים להמשיך את הקיום של הייצור בישראל, והעובדים יכולים להעיד כמה אנחנו משקיעים באיכות הסביבה.

עמי אראל: עכשיו אני רוצה להקריא את תמצית המשא ומתן שלנו עם כמצ'יינה.

עמי אראל: לפני מספר שבועות פנתה אלינו חברת כמצ'יינה, שכאמור היא אחת מ-20 החברות הסיניות הגדולות, בבעלות ממשלת סין.

עמי אראל: בכל השיחות שקיימנו עם כמצ'יינה, בעיקר עם יושב ראש החברה – והשתתפנו אתי חיים גבריאלי וארז ויגודמן בשיחות האלה - מצאנו הרבה מאוד רגישות, מצאנו ידידות עמוקה לישראל, מצאנו הערכה רבה לטכנולוגיה שלנו, ליצירתיות שלנו.

עמי אראל: הנושא הראשון – ויש לי פה עוד שני עדים, זה לא שהמצאתי את זה לשיחה הזאת - שהיושב ראש הזה העלה הוא מה יהיה עם העובדים, איך מטפלים בעובדים, איך מוודאים שמערכת היחסים של החברה החדשה עם העובדים תמשיך להיות טובה.

עמי אראל: אנחנו, מכתשים אגן, מחזיקים היום ב-47%, אם העסקה תקרה נרד ל-30%.

עמי אראל: נמשיך להיות פעילים בחברה הזאת, בדירקטוריון שלה ונמשיך לשמור גם על החברה וגם על עובדיה.

חיים אורון: 70% יהיו הסינים?

עמי אראל: כן.

עמי אראל: הסינים קונים את חברה, לוקחים אותה פרייבט 70% - 30%.

עמי אראל: הדרך לעשות את העסקה עדיין רחוקה, אינני יודע אם היא תקרה.

עמי אראל: אבל מכתשים אגן נדרשת לתהליך התייעלות משמעותי בכל פעילותה, אם תהיה עסקה ואם לא תהיה עסקה.

עמי אראל: אני רוצה להקריא לכם את ההודעה המשותפת שהעובדים ואנחנו פרסמנו לפני ארבעה-חמישה ימים.

עמי אראל: אקרא רק פסקה אחת.

עמי אראל: זה מההודעה לעיתונות ששני הצדדים הוציאו לעיתון אחרי ישיבת לילה בהסתדרות: "בפגישה היו נציגי ועדי העובדים ונציגי ההנהלה תמימי דעים כי יש לערוך תוכנית התייעלות במכתשים אגן, וזאת מתוך דאגה ליכולת התחרות של החברה בשווקים הגלובליים, מתוך דאגה לעובדיה ומתוך רצון להגיע לרגיעה מלאה ביחסי העבודה".

עמי אראל: זה מלפני ארבעה ימים,והעובדים יושבים כאן אתי.

עמי אראל: הם יאשרו את זה.

עמי אראל: החברה נמצאת במצב לא פשוט בעקבות התחרות הזאת.

עמי אראל: היא חייבת לעבור את ההתייעלות הזאת.

עמי אראל: התחלנו בתהליך הזה בלי קשר לעסקה הזאת, רכשנו נכסים במקומות אחרים כדי שנוכל להעביר לשם חלק מהפעילות.

עמי אראל: בברזיל, שזה אחד המקומות עם המכירות הכי גבוהות שלנו, נכנסנו כבר עכשיו לתהליך התייעלות גדול מאוד.

עמי אראל: לגבי הרבעון השלישי החברה הזהירה אזהרת רווח.

עמי אראל: משמעותו שהתוצאות של הרבעון השלישי אינן הולכות להיות טובות.

עמי אראל: זה חלק מהבעיות שאנחנו מתמודדים אתן.

עמי אראל: אני חוזר ואומר, אנחנו נעשה כל שביכולתנו, עם או בלי השותפים החדשים שלנו, לעשות כל מאמץ להחזיר את החברה הזאת לפסי רווחיות וצמיחה.

עמי אראל: מילה לגבי העובדים.

עמי אראל: חברת IDB נמצאת בישראל בהרבה מאוד מקומות והיא לא בורחת לשום מקום.

עמי אראל: יש לנו רקורד, וחשוב לציין אותו, של איך אנחנו מתנהגים לעובדים שלנו.

עמי אראל: אולי במילה אחת להזכיר לכם - מפעל בדימונה שאנחנו מחזיקים אותו בלי שום חשבון כלכלי.

עמי אראל: אנחנו לא איזה משקיע שבא והלך.

עמי אראל: המצב הזה שבו צריך להתייעל, צריך להתארגן וצריך לשנס מותניים הוא קשה לנו, אבל בוודאי שאנחנו מבינים שהוא קשה לעובדים, שחלק גדול מהם עובדים 20-30 שנה, ואולי זה מקום העבודה הראשון והיחיד שלהם.

עמי אראל: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם הוועדה, מקיימים הידברות בדרך הכי שקופה שרק ניתן על מנת להביא למצב שהמהלך הזה יהיה מהלך פרישה ולא מהלך פיטורים.

עמי אראל: אנחנו מנסים לעשות את כל המהלך כולו, גם מבחינת כמות האנשים וגם מבחינת התנאים שיינתנו לפורשים, מתוך התחשבות והבנה שיש פה בעיות אנושיות קשות.

עמי אראל: לסיכום, מכתשים אגן תמשיך לייצר בישראל, בין אם תהיה עסקה ובין או לא תהיה עסקה.

עמי אראל: הרוב המכריע של העובדים ימשיך להיות מועסק בחברה.

עמי אראל: בכוונתנו להמשיך פעילות ייצורית גם באשדוד וגם - - -

מגלי והבה: אתה מדבר על הרוב המכריע - - -

עמי אראל: הרוב המכריע זה יותר מ-50% ויותר מ-60% והיתר, כשנגמור את המשא ומתן.

עמי אראל: אני באמצע משא ומתן.

עמי אראל: אם היו מחכים עוד שבוע הייתם יודעים בדיוק, וגם ככה תדעו בדיוק.

משה גפני: אתה רק לא אמרת לנו מה התמריצים שקיבלתם מהממשלה.

עמי אראל: נדבר על זה אם זה חשוב.

עמי אראל: לא הייתי מוכן לזה, אבל תיכף נדבר על זה.

עמי אראל: הפרישה תתבצע על פני שנים.

עמי אראל: העובדים שיפרשו יקבלו פיצויים משמעותיים, הרבה יותר ממה שעל פי חוק או איזשהו הסכם עבודה.

עמי אראל: אנחנו מנהלים משא ומתן בימים אלה, הכוונה שלנו לסיים אותו בהצלחה בימים אלה.

עמי אראל: אני בטוח שכאשר יסתיים יסתבר שפעלנו בהגינות בכל הנושאים שהזכרתי.

עמי אראל: תודה רבה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: מי מייצג את העובדים?

יהודה דדון: אני ממלא מקום יושב ראש ועד העובדים.

יהודה דדון: חבריי אתי: רמי ברכה, שלומי בר וסימון משש.

יהודה דדון: שלום לכם, איש איש על פי מעלתו ותפקידו.

יהודה דדון: ברצוני לפתוח בעניין של מה זה מכתשים אגן.

יהודה דדון: מכתשים הוקם בשנת 1952.

יהודה דדון: עיסוקו העיקרי תכשירים וחומרים להגנת הצומח.

יהודה דדון: מועסקות בו כ-1,800 משפחות באופן ישיר ו כ-2,200 במעגל חיצוני, שכולל קבלנים, ספקי שירות ואחרים.

יהודה דדון: משכורות העובדים משרתות מעגל חיצוני רחב יותר בבאר-שבע ובאשדוד.

יהודה דדון: בעבר עובדי מכתשים הקריבו את חייהם על מנת שיישאר מפעל, אפילו לא תבעו את המפעל כאשר נפגע עובד, על מנת שיישאר מקום עבודה לדור הבא - וכאלה גם ישנם מאחוריי - וגם לצעירים שנמצאים לידי.

יהודה דדון: מפעל שהביא משכורות למשפחות והביא גאווה לעיר.

יהודה דדון: אכן, במותם של אלו ציוו לנו את החיים.

יהודה דדון: זו המסורת ועל זה אנחנו צריכים לשמור.

יהודה דדון: מכתשים סייע רבות להתפתחות הנגב, ובאר-שבע בפרט, ושימש מנוף צמיחה לאקדמיה ולאוניברסיטה במקום, כאבן שואבת למחקרים ומדעים מתקדמים, שערכם לא יסולא בפז, לקליטת העלייה ולתרומה לקהילה ולצעירי העיר.

יהודה דדון: עכשיו אני שואל את כולם: האם נחזיר את כל זה אחורה?

יהודה דדון: האם נוותר על משהו ברור?

יהודה דדון: מכתשים שימש מקום תעסוקה וגאווה לתושבי העיר - - -

משה גפני: מר יהודה, הנאום שלך הוא נאום טוב.

משה גפני: מכאן ואילך יותר מעניין אותי, האם באמת העובדים חוששים, אחרי מה ששמענו כאן, שמחר, מחרתיים, בעוד שנה או שנתיים - - -?

יהודה דדון: ברשותך, הייתי רוצה לסיים ואז הכול יובן.

יהודה דדון: תנאי העבודה במכתשים הם תנאים טובים ברמת טכנולוגיה מתקדמת, למהנדסי מכונות, חשמל, כימייה, שאין לה אח ורע בעולם.

יהודה דדון: גם דור שני ושלישי נקלטו בחברה.

יהודה דדון: החברה פועלת כיום ברחבי העולם כחברה רב-לאומית, לה חברות בנות רבות בעולם, מידע וידע אצור שנרכש בעמל רב, רישויים ופטנטים ייחודיים שהסינים עומדים לקבל ללא עמל וטורח.

יהודה דדון: האם איבדנו את השפיות כדי להעביר מידע וידע?

יהודה דדון: מה נשאר עוד במדינה?

יהודה דדון: ההיי-טק זה היי-טרח.

יהודה דדון: לאן אנחנו הולכים?

יהודה דדון: לעבודת כפיים?

יהודה דדון: לאבד אותה?

יהודה דדון: אני מבטיח לכם שעם הגל הזה יבוא הנחשול.

יהודה דדון: יש לעצור מיד ולבצע בדק בית, לסייע ולעזור.

יהודה דדון: האם משפחה מובטלת תעלה למשק ולאוצר פחות מסיוע למפעלים כאלה?

יהודה דדון: חובה עלינו לשמור על הקיים.

יהודה דדון: דיני נפשות קודם לדיני ממונות, וכאן המקום לעשות חשבון נפש מה רצוי ומה מצוי והיכן עלינו לסייע.

יהודה דדון: גם אינטל קיבלה סיוע נדיב מאוד.

יהודה דדון: בעניין ההתייעלות - מקובל עלינו שיש להתייעל.

יהודה דדון: תמיד את זאת אנחנו צועקים, לא המנהלים.

יהודה דדון: ארבע שנים אנחנו צועקים, שמונה פעמים ברמת כוסית: בואו נתייעל, בואו נתייעל.

יהודה דדון: וביגר בשלו, אומר: הכול בסדר, הכול בסדר.

יהודה דדון: בגלל "הכול בסדר" אנחנו כאן, גם אראל כאן.

יהודה דדון: חובת המדינה לאזרחיה זה שימור מקומות עבודה ותעסוקה וביטחון תעסוקתי.

יהודה דדון: היום עדיין ניתן לעשות ולשנות את הגזירה הזאת, היא לא גזירה משמיים.

יהודה דדון: אני וחבריי לעבודה, העובדים בבאר-שבע וברמת חובב, מצפים לסיוע ועזרה מיידיים, לפני שיהיה מאוחר.

יהודה דדון: לסינים יש המון רזרבות, כמו שציינת.

יהודה דדון: אין לנו מפעל אחר לתרום אותו לסינים ואין לנו שום דבר ברזרבות.

יהודה דדון: הלוקסוס הזה הוא יקר, אותו אנחנו צריכים לשמר.

יהודה דדון: אני מדבר על שימור העבודה.

יהודה דדון: היום 1,800 משפחות בחרדה – שאלת את השאלה ואני עונה.

יהודה דדון: נשארנו לבד בחזית, אף אחד לא היה אתנו.

יהודה דדון: אנשים, שאם אתה רוצה להרוג ועד עובדים ולחסל אותו, שים לו הודעה כזאת עם מצב כזה, והוועד נגמר.

משה גפני: איזו הודעה?

יהודה דדון: הודעה על מכירת חברה.

יהודה דדון: היום אני שומע את הבוס הגדול שלי, אני יודע שהם עושים למען החברה המון והם לא ישנים לילות כימים והם רוצים לסייע, אבל אי-אפשר לומר שחברה שמוחקים אותה בבורסה ומעבירים שליטה מלאה לסינים, אז ה-30% הנותרים גם הולכים לכיוון שבשלוש שנים ב-10% יותר פרמיה משולמת והם יוצאים.

יהודה דדון: מהיכן אני יכול להשיג התחייבות כאשר אין לו שליטה?

יהודה דדון: גם אם זה מסמך רשום.

יהודה דדון: אגיד מה מפריע לי.

יהודה דדון: חומר מיוצר ברווחיות של 20% והסינים ירגישו שהם יכולים לייצר ברווחיות של 60%, והם יותר טובים ממני ברמת הייצור, ברמת הרגליים שטוחנות.

יהודה דדון: אין לי עדיפות ברווחיות כי אם מעבירים דבר מסוים לשם גם אין הגנה על המידע או הידע שלא יעבור.

יהודה דדון: שלוש שנים זו לא הבטחה; כשאין לך שליטה אתה בחוץ.

יהודה דדון: במה אני יכול להתחייב לעובדים שישבתי עם הנהלת מכתשים וסייעתי כדי לקדם את המצב או כדי לתת לעובדים החוששים ביטחון לשנים רבות?

יהודה דדון: אין לי את זה.

יהודה דדון: אני הקטן לא מבין, אם הגדולים מבינים – בבקשה.

יהודה דדון: מה שאני מבקש: אתם, חברי הכנסת, היכנסו לפעולה שלכם, לא שלי.

יהודה דדון: עם ההנהלה שלי אני יושב על התייעלות במקביל, כי ככה ציוו עלי, ככה אמרו לי, ככה אני חושב שאני יכול להגיע להידברות.

יהודה דדון: בסופו של דבר בכל המאבקים וכל הוויכוחים שיהיו - נגיע להידברות, אבל הידברות עם ידיים נקיות, לעתיד החברה לדור הבא.

יהודה דדון: על זה צוויתי מכל אלה שקיבלו את החברה הזאת, מהעובדים ששלחו אותי הנה, אין לי לוקסוס אחר.

יהודה דדון: תודה רבה.

משה גפני: תודה רבה, אני מודה לך על הדברים האלה.

משה גפני: שרגא ברוש, נשיא התאחדות התעשיינים, בבקשה.

שרגא ברוש: תודה רבה.

שרגא ברוש: חבריי באגן וידידיי בוועדה, באתי לכאן היום לא כי אגן ביקשו ממני לבוא.

שרגא ברוש: באתי לכאן היום כי הנושא האמיתי הוא הנושא שהעלה יושב ראש הוועדה בפתח דבריו.

שרגא ברוש: תאמינו לי, אני נותן לכם ערבות אישית - המקרה באגן ייפתר.

שרגא ברוש: אני יודע מה אני אומר לכם, הוא ייפתר.

שרגא ברוש: שמעתם את יושב ראש ועד העובדים, עם ועד כזה הבעיה תיפתר, אני אומר לכם שהיא תיפתר.

שרגא ברוש: אבל הבעיה היא לא אגן.

שרגא ברוש: הבעיה היא כושר התחרות של התעשייה הישראלית.

יעקב אדרי: אני לא מציע להסיט את זה לדיון כללי.

שרגא ברוש: אם אתם רוצים לברוח מהדיון האמיתי בואו נתעסק באגן, אין שום בעיה לעצור פה - - -

שלי יחימוביץ': אבל אם הם אומרים שהבעלות עוברת ב-70% לסינים, איך אנחנו יכולים - - - ?

שרגא ברוש: את מכירה אותי, אני מבטיח לך שלא אשאיר נושא לא מכוסה, גם לא מה קורה עם 70% של הסינים.

משה גפני: אני לא יודע איך זה בהתאחדות התעשיינים.

משה גפני: בוועדת הכספים את סדר היום קובע היושב ראש.

משה גפני: הנושא, כפי שאמרתי, הוא אגן מכתשים, אבל הנושא הוא דיון עקרוני.

משה גפני: אנחנו מדברים עליו אבל אנחנו מתכוונים לכולם, לתעשייה בכלל.

שרגא ברוש: תודה.

שרגא ברוש: אני רוצה להבטיח מילה אחת לחבריי, חברי הכנסת: הנושא הוא אגן, ולא שכחתי.

שרגא ברוש: אבל ראוי להתייחס למה שאמר היושב ראש כי זאת באמת הבעיה, אחרת נביא לפה כל יום מפעל אחר ולא נפתור את הבעיה.

שרגא ברוש: הנושא הוא כושר התחרות של התעשייה הישראלית.

שרגא ברוש: שמעתם את ועד העובדים, אז אתם מבינים שאנחנו עוסקים כרגע בעתידם של העובדים.

שרגא ברוש: אנחנו לא עוסקים רק ברווח של נוחי דנקנר או בהמשך השכר של המנהלים במפעל.

שרגא ברוש: אנחנו עוסקים בעתידם של העובדים ושל התעשייה בארץ ישראל.

שרגא ברוש: שמענו שהסינים מייצרים פי 15 יותר בזול - אף אחד לא מופתע, נכון?

שרגא ברוש: ואת בעיית הדולר אנחנו מכירים, אף אחד לא מופתע; את זה ששמו על שולחן הכנסת את חוק ההסדרים עם תוספת עלויות למגזר העסקי של שישה מיליארד – אף אחד לא מופתע; אבל כל ישיבה שאני בא, ולשמחתי אני בא לפה לא מעט פעמים בשש השנים האחרונות, אני אומר לכם שהבעיה היא כושר התחרות של התעשייה הישראלית.

שרגא ברוש: כשאנחנו אומרים כושר התחרות, אז בסוף מישהו צריך לקבל החלטות.

שרגא ברוש: לגבי התייעלות אין ויכוח, זה מהלך נורמלי, ופי שאמר יושב ראש הוועד, כבר ארבע שנים הם חושבים שצריך להתייעל.

שרגא ברוש: בדרך כלל העובדים מבינים ויודעים מה הם אומרים כי רואים את הדברים בתוך המפעלים.

שרגא ברוש: אבל הבעיה היא, רבותי, שכשמדובר על כושר התחרות אז אם בקלות עוברת העלאת הביטוח הלאומי למעסיקים - אז עוד חצי אחוז; אם בקלות עוברת פה העלאת הבלו על הפחם – זה מייקר את מחירי החשמל לאגן כימיקלים; ואם כשמדברים על הדולר חושבים שזו בעיה בין שר האוצר לבין הנגיד – אז מביאים לפה את הדולרים, צריכים להפוך אותם לשקלים, המחיר לא מספיק, מעלים את המחיר בשני דולר, לא מוכרים, משפרים את כושר התחרות של הסינים ובאים לוועדה לבדוק מה עושים עם אגן.

שרגא ברוש: כשעוסקים בריכוזיות במשק – ואני יודע שהנושא הזה טעון ורק דביל כמוני מעז בכלל להעלות אותו - אז מפעל כמו אגן, אם מישהו רוצה למכור אותו, ואי-אפשר להכריח אף אחד להחזיק מניות בשום מקום יש שתי אפשרויות: או מוכרים לאותו לבעל הון אחר בארץ או לבעל הון בחוץ לארץ.

שרגא ברוש: אז אם נמכור אותו לבעל הון בארץ יגידו: המשפחות, הריכוזיות.

שרגא ברוש: אם נמכור את זה לחוץ לארץ אז יש סכנה שאין להם רחמים ולא יסתפקו ב-20% רווח ויוציאו אותו מהארץ.

שרגא ברוש: אז אנחנו צריכים להחליט מה אנחנו רוצים ובואו נהיה ישרים עם עצמנו.

שרגא ברוש: טרחתי ובאתי לוועדה כי אני מאוד מכבד את הוועדה הזאת, כי הדיונים פה הם מאוד רציניים וענייניים בלי שום קשר למפלגה, לפוליטיקה ולכלום.

שרגא ברוש: לא פעם ג'ומס עומד ומגן על הממשלה כאילו שהוא שר האוצר.

שרגא ברוש: ואתה שואל את השאלות: מאיפה יביאו את הכסף לשלם את החוק הזה.

שרגא ברוש: אבל בגלל הרצינות של הוועדה הזאת ראוי שגם לנושא הזה תתייחסו.

שרגא ברוש: התחלתי במשפט שאני בטוח שהבעיה באגן תיפתר, כי יש הנהלה אחראית, יש ועד אחראי, ששמעתם אותו פה, וזה ייפתר.

שרגא ברוש: זה מה שצריך כדי שזה ייפתר.

שרגא ברוש: אבל אם אנחנו לא רוצים כל יום להיות פה ובעוד חמש שנים - - -

משה גפני: אז מה אתה מציע?

שרגא ברוש: לעשות פה דיון אמיתי על כושר התחרות של התעשייה הישראלית.

שרגא ברוש: 45% מהצמיחה בא מהייצוא, כושר התחרות של הייצור – אתם רואים את הנתונים הסטטיסטיים?

שרגא ברוש: לא הייתם צריכים לחכות להם, ואני אומר לכם שבשנה הבאה יהיה יותר גרוע.

שרגא ברוש: אל תחכו לזה.

שלמה מולה: עם 70% בעלות, איך תיפתר הבעיה?

שרגא ברוש: אם המפעל הזה ירוויח, לא משנה אם בעל הבית יהיה 70% סיני, 70% טורקי או 70% IDB.

שרגא ברוש: אם הוא ירוויח הוא יישאר; אם הוא לא ירוויח הוא ייסגר.

קריאה: הוא מרוויח, רק לא מרוויח מספיק.

שרגא ברוש: יכול להיות, אבל דבר אחד בטוח - - -

שלי יחימוביץ': אנחנו לא מדברים על כך שיפסיד.

שרגא ברוש: בואו נהיה פרקטיים: אין חוק שמפריע למישהו למכור את מניותיו.

שרגא ברוש: החלטתם להיות חברי כנסת, מישהו הפריע לכם להחליט על זה שאתם רוצים להיות חברי כנסת?

שרגא ברוש: אדם, רוצה - קונה, רוצה - מוכר.

שלי יחימוביץ': הרטוריקה הזאת, זה לא קשור.

שלי יחימוביץ': כל הרטוריקה לא מתאימה לך בכלל.

שרגא ברוש: אני רוצה להגיד לך למה באתי.

שרגא ברוש: נסעו חברי כנסת לעפולה למפעל המזגנים, אז מה יצא?

שרגא ברוש: אז מפעל המזגנים לא עבר לחוץ לארץ?

שרגא ברוש: עבר לחוץ לארץ.

שרגא ברוש: חבר'ה או שנטפל בבעיה מהשורש ונטפל בה או שנמשיך לנסוע להצטלם במפעלים.

משה גפני: שרגא, אתה אומר דברים שמעוררים פולמוס.

משה גפני: אגב, הם גם דברים נכונים, אבל הם מעוררים פולמוס גדול.

משה גפני: יש שני חלקים למפעלים הללו.

משה גפני: חלק אחד, שיש תחרות ואנשים רוצים להרוויח, לא רוצים להפסיד וגם אלה שמרוויחים רוצים להרוויח יותר, ואם ימכרו אותו לבעל מניות בארץ יגידו: ריכוזיות ואם ימכרו אותו לחו"ל אז יגידו שמוציאים מפה את התעשייה.

משה גפני: כל הדברים האלה נכונים.

משה גפני: אבל יש גורם נוסף.

משה גפני: מזמן הפסקנו להיות סוציאליסטים וקפיטליסטים.

משה גפני: אנחנו אנשים נורמלים שמתאימים את עצמנו לתקופה שאנחנו חיים בה, ובתקופה שאנחנו חיים בה המדינה מהווה גורם.

משה גפני: אמנם לא גורם כמו שהיה פעם במדינות מסוימות, אבל היא מהווה גורם.

משה גפני: היא גם מסייעת למפעלים האלה כדי להתקיים, היא גם נותנת להם אישורים, היא גם נותנת להם רישיונות.

משה גפני: המערכת השלטונית מעורבת בעניין הזה גם אם מדובר במפעל פרטי.

משה גפני: התפקיד שלנו, כחברי כנסת, לדעת לעשות את האיזון בין המדינה לבין המפעל או בעלי המניות – לא חשוב על מי המדובר.

משה גפני: האם אנחנו יכולים להמשיך ככה, לראות ועינינו כלות איך כל השיקול יהיה של בעלי המפעלים?

משה גפני: רווח ורווח יותר גדול.

משה גפני: אתה תשמע נאומים, וזה בסדר, שאכפת להם מהעובדים, יהיו סיכומים ויישבו ישיבות ליליות ויגידו שיפטרו רק בעוד שלוש שנים והעובדים יירגעו.

משה גפני: הכול יהיה בסדר, אבל בטווח הארוך אנחנו, כחברי כנסת, מופקדים על יצירת האיזון בין מה שהממשלה מסייעת ונותנת ועושה על מנת שזה יקרה – אנחנו בוועדה מאשרים תמיכות רבות מאוד, בסדרי גדול עצומים – הולך להגיע לפה אישור למפעל אינטל, אישור בסדרי גודל בלתי רגילים ונידרש לאשר את זה.

משה גפני: אנחנו נצטרך לדון דיון אמיתי מה חלקם של בעלי המפעלים ומה חלקה של המדינה.

משה גפני: זה יהיה הדיון.

שרגא ברוש: זה נכון שהמדינה מסייעת למפעלים.

שרגא ברוש: גם חוק עידוד השקעות הון, לא פעם באתי לפה וסייעתם כדי שחוק עידוד השקעות הון ימשיך ויתקיים.

שרגא ברוש: עדיין הוא 24% מענק מהמדינה ו-76% מהבעלים, את זה צריך לזכור.

שרגא ברוש: זה לא שהמדינה הקימה למישהו עסק ועכשיו הוא מוכר אותו, אלא הבעלים באו ושמו כסף.

משה גפני: אבל אמרתי בהגינות, לא אמרתי - - -

שרגא ברוש: נכון.

שרגא ברוש: דבר שני, אני רוצה לתת לכם שוב פעם הבטחה, לפחות לגבי התעשיינים.

שרגא ברוש: אף תעשיין שמקים מפעל לא מצפה לראות מחר בבוקר את הכסף בכיס, גם כשהוא משקיע וקונה הוא לא מצפה לראות מחר את הכסף.

שרגא ברוש: תפתחו את הדוחות של חברות ותראו שבעלים מוכנים להפסיד, להצטמצם ולהתכווץ ברווחים, אני מדבר לפחות על התעשיינים הישראלים.

שרגא ברוש: אבל מצד שני גם צריכים לראות עתיד למפעל.

שרגא ברוש: אנחנו בהחלט מוכנים לראות שהמצב יהיה יותר טוב בעוד שנה, בעוד שנתיים, בעוד שלוש.

שרגא ברוש: אנחנו לא מחפשים לעשות איזשהו סיבוב תעשיינים בהגדרה.

שרגא ברוש: לכן גם העובדים בתעשייה, אני רוצה שתדעו, עובד שפורש מהתעשייה החליף בממוצע שני מקומות עבודה כל חייו, מגיל 21 עד גיל 67.

שרגא ברוש: תעשייה זה מקום עבודה יציב לאורך שנים, אבל אם יש בעיה – ויש בעיה - של תחרות של התעשייה הישראלית, אז אני חושב שתפקיד נוסף של הוועדה זה להידרש לזה ולהסתכל באיזושהי ראייה קדימה לאן זה הולך כדי שלא נדון באיזשהו דיון על עובדים כאלה או אחרים, שצריכים להתייעל ולצמצם או לא.

שרגא ברוש: לכן אהבתי את מה שאמרת, כי זה באמת הדיון האמיתי.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חברת הכנסת מירי רגב.

מירי רגב: קודם כול, אני מודה לך, חבר הכנסת גפני, על הדיון.

מירי רגב: זימנו דיון מהיום להיום.

מירי רגב: שמענו את הדברים שאמר יהודה.

מירי רגב: ביקרתי במכתשים אגן ושמעתי את העובדים, את הכאב של העובדים, עובדים שנמצאים דור שני ודור שלישי במכתשים אגן, פצועים בגוף ואומרים שהם מוכנים לעשות הכול כדי שימשיך לעבוד.

מירי רגב: הם לא מוכנים שיקברו את המפעל הזה.

מירי רגב: מצד שני, אני רוצה להגיד עוד מילה.

מירי רגב: מעולם לא ייצגתי את בעלי ההון, ואני גם לא מתכוונת לעשות את זה במעמד הזה.

מירי רגב: אבל קראתי את ההודעה של נוחי דנקנר, ואני מסתובבת בפריפריה ושומעת מה ראשי הערים אומרים על נוחי דנקנר.

מירי רגב: אני יודעת שנוחי דנקנר יעמוד במה שהוא אומר, שהוא רוצה להגיע להסכם שהעובדים ייצאו ממנו מרוצים.

מירי רגב: עם זאת, האחריות על פיתוח הנגב היא לא של נוחי דנקנר.

מירי רגב: האחריות על מה שקורה בנגב היא של המדינה, ולא יכול להיות שהמדינה לא תרחיב את מקומות העבודה לעובדים, לא תגן על העובדים ולא תגיע להסכמים ותוכניות שבהם תהיה הגנה על העובדים.

מירי רגב: אנחנו נמצאים במצב שאינטל בקרית גת קיבלה סיוע אמיתי מהמדינה בהטבות והסדרים, ומצד שני מכתשים אגן לא קיבלו את אותם הסדרים ואותן הטבות.

פניה קירשנבאום: אני רוצה להגיד לך שהם קיבלו הבטחה, עוד לא קיבלו שום עזרה.

יעקב אדרי: קיבלו, קיבלו.

שלי יחימוביץ': קיבלו, אביא לך את הרשימה.

מירי רגב: אינטל קיבלו סיוע, פשוט קרית גת על כביש 6 - - -

חיים אורון: מכתשים אגן לא קיבלו?

חיים אורון: חוק עידוד השקעות הון קיבלתם, כמו כולם.

מירי רגב: אני לא אומרת שהם לא קיבלו, אני רק אומרת שיש כאן מצב שצריך לשבת לראות מה אינטל קיבלו ולמה, ומדוע מכתשים אגן – יש לנו אינטרס לשמר את תעשיית הכימיה במדינת ישראל, לשמר תעשייה בנגב, כי אנחנו לא בונים חדשה אז לפחות את מה שיש לשמר ולא לגרום להם לעבור לסין, כי מה לעשות?

מירי רגב: מיליארד סינים לא מכירים את עופר עיני וממשלת בייג'ין לא אחראית על פיתוח הנגב.

מירי רגב: זה המצב, ועל זה אנחנו צריכים לעבוד.

מירי רגב: לכן אני חושבת שאנחנו צריכים לעבוד על שני דברים נפרדים.

מירי רגב: אחד, לעשות דיון אמיתי על כל מה שקשור לתעשייה מול התחרות הבלתי אפשרית בסין ובהדו, כדי לשמור על התעשייה היוצרת מקומות עבודה.

מירי רגב: מצד שני, כדי לפתור את נושא מכתשים אגן אנחנו צריכים לראות לאיזה הסכם הם יגיעו ולבדוק עם האוצר – ואני מקווה שיש כאן נציג של האוצר – איזה הטבות והסדרים יכולים להגיע עם מכתשים אגן, כמו שהגיע אם אינטל.

מירי רגב: אם הוא לא יכול להגיע לאותם הסדרים אני רוצה להבין למה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: אנדריי אוזן ואחריו – חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

אנדריי אוזן: בוקר טוב.

אנדריי אוזן: קודם כול, תודות ליושב ראש שכינס את הישיבה ולמירי שהתארחה אצלנו ביום שלישי ולכם, חברי הוועדה.

אנדריי אוזן: אני מודה לחברי הכנסת שנמצאים פה, חברי הוועדה, אפשר לומר שאני מכיר כמעט את כולם באופן אישי.

אנדריי אוזן: אני רוצה לומר לכם שזאת שעת רצון.

אנדריי אוזן: לא אחליף את שרגא, כנשיא התאחדות התעשיינים, אבל אדבר בכובע של ראש מועצת רמת חובב שאמורה הייתה לקלוט את מרבית התעשייה הכימית במדינת ישראל.

אנדריי אוזן: המועצה היא בשטח של 23,000 דונם.

אנדריי אוזן: היום רמת חובב מאוכלסת בסך הכול ב-7,000 דונם.

אנדריי אוזן: יש בה כ-20 מפעלים.

אנדריי אוזן: מה שקורה במכתשים היום זה מכתשים כסימפטום לעתיד התעשייה הכימית ועל זה אני רוצה לדבר.

אנדריי אוזן: יהודה, ממלא מקום יושב ראש הוועד, אמר חלק גדול מהדברים שרציתי לומר.

אנדריי אוזן: התעסוקה של תושבי הנגב - זה לא סוד שמרבית תושבי הנגב מועסקים בתעשייה הכימית, אם זה ברמת חובב או באזור מישור רותם.

אנדריי אוזן: כל סגירה של מפעל כזה זה חלק נוסף ממה שקורה לנו בנגב, תהליך שאנחנו עדים לו ורואים אותו, שצעירים לא נשארים בנגב.

אנדריי אוזן: לא רק שאנחנו לא מפתחים מפעלים נוספים – כפי שאמרתי, בשנים האחרונות לא הוקם שום מפעל – גם אלה שקיימים נסגרים או בסכנת סגירה.

אנדריי אוזן: התמונה צריכה להיות על השולחן בצורה האמיתית ביותר; יש מפעלים ברמת חובב שהעתיקו כבר קווי ייצור להדו ולסין.

משה גפני: מה למשל?

אנדריי אוזן: למשל, כימאגיס, מתקן אחד; כמו לוקסמבורג.

משה גפני: כמה עובדים במפעלים האלה?

אנדריי אוזן: בין 300 ל-400.

משה גפני: מה עשו עם העובדים?

אנדריי אוזן: לא עשו.

אנדריי אוזן: צמצמו, ייעלו, כמובן שלא קלטו.

אנדריי אוזן: גם במכתשים יש מתקנים סגורים היום, שלא באשמתם.

אנדריי אוזן: יש כל מיני בעיות שמאלצות אותם לסגור קווי ייצור.

אנדריי אוזן: המצב היום, שאם לא ייעשה שום מעשה בעניין של התעשייה הכימית אני רואה שבעוד 10-15 שנה יקרה לתעשייה הכימית מה שקרה לטקסטיל: מפעלים ייסגרו, תעסוקה לא תהיה, ואני לא צריך לומר לכם מה ההשפעה של זה על תושבי הנגב.

אנדריי אוזן: לכן, לדעתי, כבוד היושב ראש, מעבר לעניין של מכתשים שהוא חשוב, צריך לראות איך פותרים את הבעיה ושמענו את הדברים.

אנדריי אוזן: אני לא רוצה להיכנס לעניין האחוזים וכל מה שנאמר פה.

אנדריי אוזן: אנחנו צריכים לראות איך הופכים את רמת חובב, את התעשייה הכימית כתעשייה מועדפת לאזור הנגב, עם הקלות והטבות, שיוכלו להתמודד עם כל מה שמתפתח היום בעולם.

אנדריי אוזן: אם תצליחו להוביל את המהלך הזה אני חושב שעשיתם צעד גדול למדינת ישראל ולנגב.

אנדריי אוזן: תודה רבה לכם.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

משה גפני: אחריה – חבר הכנסת ציון פיניאן.

משה גפני: אם יש מישהו מהאורחים שרוצה להתבטא בעניין הזה אאפשר בין דברי חברי הכנסת.

שלי יחימוביץ': שרגא, אתה יודע שאני רוחשת לך הערכה רבה מאוד, ואתה יודע שאנחנו מתייצבים לימינך השכם והערב בכל דיון אפשרי על עתידה של התעשייה הישראלית ועומדים לימינך, ככל יכולתנו.

שלי יחימוביץ': כמו שאמרת, שש שנים אתה כבר פה, אני ארבע וחצי שנים חברת כנסת אבל אני לא זוכרת אפילו פעם אחת שבה לא הלכנו יד ביד כשהיה מדובר על התעשייה הישראלית.

שלי יחימוביץ': אבל אני מאוד-מאוד מתנגדת לדברים שאמרת כאן.

שלי יחימוביץ': אני חושבת שאין אינטרס יותר ברור לאנשים המכובדים שיושבים כאן מטעם ההנהלה מאשר להפוך את הדיון כאן לדיון כללי על עתידה של התעשייה הישראלית.

שלי יחימוביץ': לא, אנחנו לא בדיון כללי על עתידה של התעשייה הישראלית.

שלי יחימוביץ': אנחנו מקיימים דיונים כאלה השכם והערב, ויכול להיות שצריך לעשות דיון כזה.

שלי יחימוביץ': היום אנחנו מדברים על מכתשים אגן ועל האקזיט שאתם רוצים לעשות מהמפעל המפואר הזה, להפוך אותו ממפעל אמיתי לעסקה פיננסית.

שלי יחימוביץ': זה מה שאתם רוצים לעשות, ואנחנו צריכים להתמקד בעניין הזה ולא לתת הנחות ולדבר גבוהה-גבוהה על התעשייה הישראלית.

שלי יחימוביץ': זה מקום לא נכון.

שלי יחימוביץ': שרגא, אני גם לא מקבלת את הסאב-טקסט של הדברים שלך, שזכותו של אדם לעשות במפעל שלו כעולה על רוחו ומי אנחנו שנתערב.

שרגא ברוש: בוודאי שכן.

שרגא ברוש: אנחנו לא חייבים להסכים על כל דבר.

שרגא ברוש: בזה אנחנו לא מסכימים.

שלי יחימוביץ': זה בסדר שאנחנו חלוקים.

שלי יחימוביץ': לנו יש say בכל מה שקורה במשק הישראלי.

שלי יחימוביץ': למחוקק ולמדינה, כריבון, יש say בכל מה שקורה במדינה, שאם לא כן לא היה בכלל שכר מינימום כי מי אנחנו שנתערב למעסיק בשכר שהוא נותן לעובד שלו.

שלי יחימוביץ': אבל במדינה מתוקנת, נורמלית, לרבות כל המדינות הקפיטליסטיות ביותר עלי אדמות, המחוקק והריבון מתערבים במה שקורה.

שלי יחימוביץ': מה שקורה במכתשים אגן לא קורה בחצר פרטית של מישהו.

שלי יחימוביץ': זה נושא שקשור לעתידה של מדינת ישראל.

שרגא ברוש: אנחנו לא מסכימים בנקודה הזאת.

משה גפני: סיכמנו שאתם לא מסכימים בזה.

משה גפני: הלאה.

שלי יחימוביץ': אני רוצה להגיד לעמי אראל: לכאורה, חשפת בפנינו דברים שלא ידענו.

שלי יחימוביץ': כל מה שאמרת ידוע.

שלי יחימוביץ': אף אחד מאתנו לא חשב שמכתשים אגן הייתה מפעל כל כך מפואר, כל כך משגשג וכל כך מצליח בגלל אוצרות הטבע של מדינת ישראל.

שלי יחימוביץ': לא, היא לא ניזונה משום אוצרות טבע של מדינת ישראל.

שלי יחימוביץ': ידענו את זה, זאת נקודת המוצא.

שלי יחימוביץ': ממה היא ניזונה?

שלי יחימוביץ': ממה היא הצליחה?

שלי יחימוביץ': מהידע, מהכישרון, מהחריצות, מכושר ההמצאה, מהמסירות של העובדים.

שלי יחימוביץ': מזה החברה גדולה וצמחה והפכה לפאר כזה שהסינים רוצים לרכוש אותו, כי הם מבינים את היתרונות המוחלטים שלה: את הכוח שלה בשוק, את השם שלה, את הרישיונות, את הרישוי למוצרים הספציפיים שלה, את הכוח שלה בעולם.

שלי יחימוביץ': מי הביא להישגים האלה?

שלי יחימוביץ': מי יצר את המפעל המשגשג הזה?

שלי יחימוביץ': כמו שאתה אומר, לא אוצרות הטבע של מדינת ישראל - אלה העובדים.

שלי יחימוביץ': מי שכשל זה ההנהלה.

שלי יחימוביץ': אתם הייתם צריכים להפוך את המפעל הזה למפעל שיכול, כפי שעשה עד 2006, להתמודד בשוק הגלובלי, בעזרת התכונות הייחודיות שלו ובעזרת אותם הישגים, שמ-1952 המפעל היה מפעל משגשג ומצליח, וגם היום.

שלי יחימוביץ': אנחנו לא מדברים על מפעל מפסיד.

שלי יחימוביץ': הרי לפעמים, גפני, מגיעים אלינו מפעלים שהם קורסים.

שלי יחימוביץ': הם בהפסדים והם על סף קריסה וברור שאין להם עתיד.

שלי יחימוביץ': אנחנו מדברים פה על מפעל רווחי, אנחנו מדברים על מפעל שחילק דיבידנדים ועשה רווחים, אבל הוא לא מרוויח מספיק.

שלי יחימוביץ': אנחנו מדברים כאן על מיכסום של רווחים, לא על זה שהמפעל מפסיד.

שלי יחימוביץ': לעומת זאת, אנחנו כן יודעים - אחרי שסיפרו לנו שאתם לא יכולים להתמודד עם העובד הסיני שמרוויח 1 חלקי 15 ממה שמרוויח העובד הישראלי - שאברהם ביגר, למשל, נהנה משכר דימיוני של יותר מ-14 מיליון שקלים בשנה ועלות השכר של חמשת הבכירים בחברה ב-2009 הייתה יותר מ-28 מיליון שקלים.

שלי יחימוביץ': אז למה כשמדברים על העובד הרגיל פתאום אנחנו לא יכולים להתמודד עם זה שהוא מרוויח פי 15 מהסיני, אבל כשמגיעים למנכ"ל הכול אפשרי והשמיים הם הגבול?

שלי יחימוביץ': למה יש פה כפל כזה של מוסר?

שלי יחימוביץ': מישהו מאתנו חושב שאנחנו יכולים להתמודד עם העובדים הסינים?

שלי יחימוביץ': לא, אנחנו יודעים שלא.

שלי יחימוביץ': לא גילית לנו את אמריקה.

שלי יחימוביץ': השאלה מה אנחנו רוצים להיות - אנחנו רוצים להיות סין?

שלי יחימוביץ': לא, אנחנו לא רוצים להיות סין.

שלי יחימוביץ': במיוחד תהיתי על ההתפעמות מהסינים, שגילית אצלם רגישות, ידידות, הערכה ואמפתיה למצבם של העובדים הישראלים.

שלי יחימוביץ': ממש, באמת אנחנו צריכים לשים את יהבנו על הרגישות ועל האפתיה של הסינים.

שלי יחימוביץ': הסינים באים אלינו בכלל בגלל רגישות ואמפתיה.

שלי יחימוביץ': הם באים כי זו עסקה מאוד-מאוד משתלמת, והיא לא תהיה משתלמת להם עם העובדים הישראלים המוכשרים והוותיקים ועם שכר מינימום, עם השכר הממוצע במשק ועם השכר שהם משתכרים.

שלי יחימוביץ': היא תהיה משתלמת להם אחרי שהם יפטרו את העובדים ובמקום העובדים האלה, שמשתכרים בכבוד, מפרנסים משפחות בכבוד, עמוד השדרה של הנגב, מעמד הביניים של הנגב, במקומם יבואו פועלים סינים.

שלי יחימוביץ': 70% שליטה של הסינים לא מאפשרים לכם בכלל להבטיח לנו שרוב העובדים ימשיכו לעבוד במפעל.

שלי יחימוביץ': אל תספרו לנו סיפורים כאלה, לא נולדנו אתמול.

שלי יחימוביץ': הרי ברור לחלוטין שבשנה הראשונה אולי העובדים יישארו ותגיעו אתם לאיזה שהם הסכמים, בשנה השניה יהיו פחות ובסופו של יום נישאר עם אפס עובדים במכתשים אגן.

שלי יחימוביץ': השאלה, שרגא, היא לא אם המפעל יהיה רווחי או לא יהיה רווחי.

שלי יחימוביץ': הוא יכול להיות מאוד-מאוד-מאוד רווחי, אבל לא בבית ספרנו אלא בבית ספר אחר.

שלי יחימוביץ': את כל זה לא הייתי אומרת – הייתי אומרת בכל מקרה, אני חייבת להגיד – אבל נוחי דנקנר מצייר את עצמו כמנהיג, וגם פועל באופן מאוד נמרץ, כמוביל.

שלי יחימוביץ': הוא נהנה מכוח ושליטה שהופכים אותו לאחד האנשים החזקים במשק.

שלי יחימוביץ': הוא משקיע המון, כמו שאמרו פה, וראשי הערים מדברים בשבחו.

שלי יחימוביץ': ברור שהם מדברים בשבחו, כי הוא תורם פה חמישה מיליון שקל ושם שני מיליון שקל - - -

עמי אראל: 100 מיליון שקל בשנה.

שלי יחימוביץ': 100 מיליון שקל בשנה, שגם לא באים מהכיס הפרטי שלו אלא מכיסם של בעלי המניות והציבור הרחב.

עמי אראל: - -

משה גפני: לא, אני לא מסכים.

משה גפני: אם תבקשו להגיב בסוף הדיון אאפשר לכם להגיב.

משה גפני: כאן מדברים בתור.

משה גפני: בבקשה, תסיימי.

שלי יחימוביץ': 100 מיליון שקלים בשנה שמשלמים אותם, בין היתר, המשקיעים והציבור שמושקע בחברות הציבוריים, זה כסף לגרעינים ופיסטוקים לעומת ההרס והחורבן שאתם הולכים לחולל בהעברת 70% בעלות לסינים.

שלי יחימוביץ': אתם הולכים לפגוע בחוט השדרה של הנגב, החברתי, הכלכלי, בחוסן הפיננסי שלו, בכל דבר אפשרי.

שלי יחימוביץ': אתם הולכים לפגוע במפעל ציוני מפואר.

שלי יחימוביץ': כן, אנחנו יודעים שלא קניתם אותו מהמדינה.

שלי יחימוביץ': את כל זה אנחנו יודעים, לא גיליתם לנו את אמריקה.

שלי יחימוביץ': הדבר האחרון שאני רוצה לומר הוא שיש כאן מדרון חלקלק.

שלי יחימוביץ': זו לא תופעה ייחודית שעומדת בפני עצמה – אתם תמכרו להם 70% ובזה זה ייגמר.

שלי יחימוביץ': יש כאן פתיחת דלתות וסכנה אמיתית להשתלטות דומה.

שלי יחימוביץ': משקיעים סינים מהסוג הזה יבינו שבישראל אין שום רגולציה ואין שום חקיקה שמונעת השתלטות כזאת, והם יבואו בהמוניהם.

יעקב אדרי: מה את מציעה, שלי?

משה גפני: בסוף.

משה גפני: אתה רשום לדיון.

מירי רגב: לא הולכים לאירופה, כי באירופה הדלתות סגורות בפניהם.

שלי יחימוביץ': אני מצפה מנוחי דנקנר להפגין אחריות לאומית, לא לעשות אקזיט פיננסי ממפעל מפואר שהוא בבסיס התעשייה והייצור הישראלים.

שלי יחימוביץ': אני חושבת שאנחנו צריכים לא להניח לו, זה לא יעבור לו בשלום.

שלי יחימוביץ': אגב, רציתם לבטל גם את הדיון הזה.

שלי יחימוביץ': נכון שהעובדים התקשרו אלינו וביקשו לבטל, אבל זה לא העובדים שרצו באמת.

שלי יחימוביץ': העובדים היו שליחים של מישהו.

עמי אראל: בשום פנים ואופן.

שלי יחימוביץ': אתם לא רציתם את הדיון הזה.

שלי יחימוביץ': אתם לא רוצים דיון בתקשורת.

שלי יחימוביץ': שרגא לא רוצה שחברי כנסת יתעסקו בזה.

שרגא ברוש: לא אמרתי את זה.

משה גפני: הוא לא אמר את זה.

שרגא ברוש: שלי, הרי אני בא אלייך לילות כימים שתתעסקי בדברים האלה.

שרגא ברוש: להיפך, ביקשתי שתתעסקו בזה, אבל כמו שאמר יושב ראש הוועדה – באמת בבעיה ולא במקרה הפרטי הזה.

שרגא ברוש: הוא לא הבעיה.

שלי יחימוביץ': זה בדיוק ההבדל בין תעשייה אמיתית, שרגא, של תעשיין כמוך שמקים מפעל ומספק מקומות עבודה, לבין אדם שעושה אקזיט פיננסי ממקום עבודה קיים ומתעשר על חשבון העובדים.

שלי יחימוביץ': על חשבון העובדים, כי מניית היסוד היא שלהם לא של נוחי דנקנר.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת ציון פיניאן ואחריו – חבר הכנסת אמנון כהן.

ציון פיניאן: תודה רבה, אדוני היושב ראש.

ציון פיניאן: שמענו את נציגי המפעל ואת ועד העובדים, שמענו גם את נשיא איגוד התעשיינים.

ציון פיניאן: לגבי היום, 25 באוקטובר 2010, יש שקט; העובדים ימשיכו לעבוד, הכול יתנהל כשורה.

ציון פיניאן: מה יקרה בעתיד, בעוד חמש שנים?

ציון פיניאן: לאלוהים פתרונים.

ציון פיניאן: את זה ראינו בשני מפעלים: מפעלי עוגן, כל אחד בעיר שלו.

ציון פיניאן: גלטרוניקס בטבריה העסיקה 1,200 עובדים.

ציון פיניאן: הלכה לסין, היום היא מעסיקה 300 עובדים בקושי.

ציון פיניאן: שרגא הזכיר את תדיראן.

ציון פיניאן: כולנו באמת הלכנו והצטלמנו בתדיראן, נשארו הצילומים והמזגנים יצאו החוצה.

ציון פיניאן: אז אנחנו צריכים לדבר גם ברמת העיקרון.

ציון פיניאן: היום, במיוחד בפריפריה, המעסיק הגדול של כל פריפריה זו העירייה.

ציון פיניאן: עיריית טבריה מעסיקה 700 עובדים, אין שום מפעל שמעסיק 700 עובדים.

משה גפני: מפעלים נסגרו.

ציון פיניאן: כולם הלכו.

ציון פיניאן: הרשויות המקומיות בפריפריה – בגליל ובנגב – הן המעסיק הגדול ביותר, כולל במגזר.

מגלי והבה: גם בחרדים.

משה גפני: היום, כשאומרים "מגזר" מתכוונים לחרדים.

מירי רגב: מגזר אליטיסטי.

משה גפני: מבחינת הפרוטוקול, שיובן שכשאמרת "מגזר" התכוונת לדרוזים.

ציון פיניאן: אני עד וער לכך שהרשויות המקומיות הן המעסיק הגדול בכל יישוב בערי הפיתוח בגליל ובנגב.

ציון פיניאן: צריך לעסוק את הבריחה לסין, אין מה לעשות.

ציון פיניאן: בסוף נישאר בלי מפעלים, ואולי ייצא מזה משהו – שכולנו נחזור לחקלאות.

ציון פיניאן: חייבים לעצור את הבריחה לסין.

שי חרמש: גם עגבניות אפשר להביא מסין.

ציון פיניאן: כן.

ציון פיניאן: המפעלים מקבלים מענקים.

ציון פיניאן: צריך לבדוק משהו באמצעי חקיקה, שלא ישאירו אותנו עם העובדים.

ציון פיניאן: כל שנה המפעלים בנגב ובדרום, אחוז התעסוקה הוא הגבוה ביותר במדינה.

ציון פיניאן: לא במרכז הארץ.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: אמנון כהן ואחריו – חבר הכנסת יעקב אדרי.

יעקב אדרי: לא, ג'ומס לפניי ומגלי והבה.

חיים אורון: בדרך כלל מקובל שמי שהציעו את הנושא מדברים ראשונים.

יעקב אדרי: אני מוותר.

יעקב אדרי: תן לג'ומס.

אמנון כהן: ראשית, אני חושב שחשוב שנקיים את הדיון הזה.

אמנון כהן: תודה לך, אדוני היושב ראש.

אמנון כהן: אני יודע שהיו לחצים מכאן ומכאן ואני חושב שדיון חייב להיות כאן בנושא הזה, כמו שאנחנו מקיימים גם בנושאים אחרים.

אמנון כהן: אני רוצה לחלק את הדיון לשני כיוונים, שאדוני היושב ראש ציין.

אמנון כהן: יש פה בעיה של המדינה, של הרגולטור, איך אנחנו רוצים לראות את התעשייה במדינת ישראל.

אמנון כהן: אנחנו צריכים לתת לה עוגנים, שלא תימכר.

אמנון כהן: מצד שני, נושא המפעל שאנחנו דנים בו כרגע.

אמנון כהן: שמענו את הנציגים שדיברו את הדברים כמו שהם.

אמנון כהן: הם דיברו על הנושא שעומד כרגע, ואנחנו יודעים את האמת.

אמנון כהן: כאשר אתה מתמודד בשוק הגלובלי העולמי אתה לא יכול להכתיב לאיש עסקים איך להתנהל, למי למכור ואיך.

אמנון כהן: אם לא סוגרים את זה בחקיקה, כמדינה, אז הוא יעשה תמיד את מה שהוא צריך לעשות, ובצדק, כי הוא צריך להתמודד מול העולם הגלובלי, הוא צריך למכור ושהחומרים שלו יהיו אטרקטיביים.

אמנון כהן: לכן, מה שהם עושים היום זה כורח המציאות; או שהוא ימכור לאיש שיש לו מפעלים פה והוא מתמחה בתחום הזה והוא מישהו מהמשפחות הגדולות האחרות, ואז אנחנו נכנסים לנושא הבא שאנחנו תמיד בו – הריכוזיות במשק - או שימצא מישהו מחוץ לגבולות מדינת ישראל, ולא משנה כרגע מי הוא.

אמנון כהן: בסופו של התהליך, כמו שאנחנו מכירים מניסיון, ברגע שלבעלים החדשים מחוץ לארץ יהיו 70% מהמניות, נדע שהמפעל הזה, רובו יועתק ממדינת ישראל.

אמנון כהן: מה שלא נעשה, מה שלא נדבר, לא נוכל לעצור את הגלגל.

אמנון כהן: הגלגל הוא התחיל לנוע, גם אם היום הוא יישאר, יתייעל, יעבוד.

אמנון כהן: אבל אם אנחנו רוצים שיהיה לו עתיד, בסופו של דבר הוא יימכר.

אמנון כהן: אני רוצה להגיד משפט על הבעלים, פשוט הוזכר שמו.

אמנון כהן: אסור לנו להסתכל על אנשים שמחזיקים את כלכלת המדינה ומעסיקים עובדים כאילו הם אויבי העם.

אמנון כהן: אני דווקא רוצה להודות לנוחי דנקנר ולכל הצוות שלו.

אמנון כהן: סיירתי במלחמה בצפון וראיתי משאיות מגיעות לשם ומחלקות אוכל ומזון לכל האזרחים בצפון, כאשר ראיתי שעובדי רווחה של הרשויות עזבו את המקומות והנכים נשארו בבתיהם, כשלא היה להם אף אחד.

אמנון כהן: ראיתי את הפעילים האלה, שבאים עם המשאיות ומביאים מים ואוכל לאנשים.

אמנון כהן: אני מודה החברה הישראלית לאנשים שלא חייבים להוציא כסף מהכיס, לא חייבים לתרום למרות שהם מרוויחים, אבל עצם זה שהם עושים את זה - יש להם זיקה לעם, יש להם ערכים ואני מודה להם על כך.

אמנון כהן: זה שהם מרוויחים, זה הקדוש ברוך הוא נתן.

אמנון כהן: אני גם רוצה להיות טייקון אבל אני לא אהיה, כי אני כרגע מייצג את הציבור כאן.

אמנון כהן: העולם בנוי, העולם חסד ייבנה: יש עשיר, יש עני, וצריך להסתכל על זה ככה.

אמנון כהן: אבל, כמובן, אנחנו צריכים לשמור, כמדינה, שמקומות התעסוקה יישארו במקום.

אמנון כהן: כרגע נגיד בנק ישראל רוצה שהייצוא לא ייפגע אז הוא עושה כל מיני תהליכים שהדולר יעלה.

אמנון כהן: זה תהליך שעושה נגיד בנק ישראל כדי לחזק את הייצוא.

אמנון כהן: כך אנחנו צריכים לשמור על המפעלים שנמצאים כאן, במדינת ישראל, לתת להם עוגנים.

אמנון כהן: אני שאנחנו צריכים להוביל חקיקה ומחשבה בנושא הזה, בעיקר מפעלים שמקבלים מענקים מהמדינה וכמובן יש להם הסכם כזה או אחר.

אמנון כהן: לדאוג שאותם מפעלים שמקבלים את התמיכה הזאת לא יוכלו להעתיק את המפעל לחוץ לארץ, אלא אם כן יחזירו את המענק הזה למדינה.

אמנון כהן: מצד שני, אם מכתשים יגידו עכשיו שאם המדינה תתערב ותיתן א', ב', ג' וכתוצאה מכך הם לא ימכרו ויישארו כאן לעולמי עד – אז צריך לשקול את זה.

משה גפני: נכון מאוד, דברי טעם.

משה גפני: מי נמצא פה מהממשלה?

משה גפני: התמ"ת נמצא?

משה גפני: האוצר?

משה גפני: מהאוצר לא נמצא אף אחד?

חיים אורון: אף אחד לא ביקש מהם שום דבר.

משה גפני: אבל רשום שהם באים לדיון.

משה גפני: חבר הכנסת יעקב אדרי ואחריו – חבר הכנסת חיים אורון.

יעקב אדרי: האמת היא שאני לא יודע איזה כלים עומדים לרשותנו במקרה הזה אבל עצם הדיון הוא גם חשוב.

יעקב אדרי: אני לא יודע מי ניסה להשפיע לבטל את הדיון הזה.

יעקב אדרי: אני לא דיברתי, לא מכיר אף אחד מכל אלה שיושבים כאן.

יעקב אדרי: היום זו פעם ראשונה שאני רואה אותם.

יעקב אדרי: יחד עם זאת, כשהייתי ראש עיר נסגרו כמה מפעלים, המפורסם בהם הוא שפירא, זכרונו לברכה, שהעסיק 700 עובדים.

משה גפני: שטיחי כרמל.

יעקב אדרי: עברתי את הסיפור הזה, והוא מאוד קשה.

יעקב אדרי: מצד שני, יש טלטלה בכל העולם והדברים משתנים.

יעקב אדרי: צריך להכיר את המציאות ולהבין אותה היטב.

יעקב אדרי: כל יום אנחנו שומעים על משברים שפורצים במדינות שונות, ובמדינות חזקות, לא מדינות מהעולם השלישי.

יעקב אדרי: אנחנו צריכים לדעת להתנהל נכון ובזהירות.

יעקב אדרי: אין לי פה פתרון של שחור לבן, לצד אחד או לצד שני.

יעקב אדרי: צריכים להפעיל פה הרבה שכל, ושמעתי גם את ההנהלה וגם את העובדים.

יעקב אדרי: דרך אגב, כשר לנגב והגליל ביקרתי בכל הקומפלקס הזה, הייתי שם כמה פעמים ודווקא התמלאתי גאווה על מה שנעשה במועצה שלך היום, אנדריי.

יעקב אדרי: גם הייתי בים המלח ושמעתי את הנתונים.

יעקב אדרי: מם ממש מרשימים.

יעקב אדרי: כמובן, יש מציאות בעולם.

יעקב אדרי: אז ישבנו בחדר – הרב גפני, חבר הכנסת פיניאן, חבר הכנסת אמנון כהן ואני - ואנחנו צריכים להסתכל קדימה ולראות מה עושים על מנת לעגן בחוק כמה דברים לגבי מפעלים שמקבלים מענקים.

יעקב אדרי: שלי, כמעט בכל הנושאים אני אתך.

יעקב אדרי: לא הייתי מבטל את כל התרומות שנותנים כמה יהודים טובים, ואני יודע איך הם נותנים.

יעקב אדרי: אבל לא כולם עושים את זה, לצערי הרב.

יעקב אדרי: אם כולם היו עושים את זה יכול להיות שהיינו - - -

שלי יחימוביץ': אדרי, כל תרומה שלו מלווה ביח"צנות ששווה יותר כסף מהתרומה עצמה.

שלי יחימוביץ': מספיק, באמת.

שלי יחימוביץ': לא מתאים לך.

שלי יחימוביץ': זה לא יצרן מקומות עבודה זה, חסלן מקומות עבודה.

שלי יחימוביץ': אקזיט כזה זה לחסל 4,000 מקומות עבודה.

שלי יחימוביץ': אז ביד אחת נותן נדבה של גרוש וביד השניה אתה מחסל פרנסה.

משה גפני: חברת הכנסת שלי יחימוביץ, את מתעלמת ממני לגמרי?

משה גפני: יש חברי כנסת שלא דיברו.

משה גפני: בבקשה לא לפנות אליה.

אמנון כהן: מה את רוצה שיעשה?

אמנון כהן: שיסגור את המפעל?

משה גפני: אמנון - - -

שלי יחימוביץ': המפעל רווחי.

שלי יחימוביץ': יש לו כסף לשלם 14 מיליון שקלים בשנה למנכ"ל?

שלי יחימוביץ': זה מפעל רווחי, אמנון.

שלי יחימוביץ': הוא מחלק דיבידנד.

שלי יחימוביץ': הוא מרוויח ממנו, הכול בסדר.

אמנון כהן: לא ניהלת עסקים, את לא יודעת.

אמנון כהן: הוא רוצה למכסם את הרווח, ככה זה עובד.

שלי יחימוביץ': אם הוא אחרון הסוחרים – אתה צודק.

שלי יחימוביץ': אם הוא מנהיג כלכלי, כמו שהוא מנסה לתאר את עצמו - - -

משה גפני: זה בכוונה נגד חבר הכנסת אדרי.

אמנון כהן: זה יכול להיות מכולת, זה יכול להיות סופר.

משה גפני: אמנון, אתה בכוונה נגדו למה הוא ברשות דיבור.

יעקב אדרי: תנו לי להגיד את הדברים עד הסוף.

שלי יחימוביץ': הוא חסלן מקומות עבודה, זה מה שהוא.

יעקב אדרי: שלי, ב-99% מהמקרים אנחנו באותה דעה.

יעקב אדרי: לא תמיד אני צריך להיות בגישה שלך, אני מצטער.

יעקב אדרי: יושבים ההנהלה והעובדים, אני מאוד מקווה שימצאו את שביל הזהב ואם יצטרכו התייעלות יעשו התייעלות.

יעקב אדרי: אבל אני אומר לבעלי המפעלים: אם אתם רוצים לפטר עובדים אתם צריכים להסתכל גם על העניין שלכם.

יעקב אדרי: שמעתי את הנתונים משלי.

יעקב אדרי: כאשר שמים את הנתונים של השכר על השולחן הם מאוד קשים.

יעקב אדרי: אני מציע לכם שגם על זה תחשבו היטב במסגרת ההתייעלות, גם ציבורית, גם כלפי חוץ וגם כלפי העובדים שלכם, שעושים עבודה נהדרת.

יעקב אדרי: לעובדים אני רוצה להגיד דבר אחד: אתם לא יכולים לתפוס את הכול.

יעקב אדרי: תמצאו את שביל הזהב, תחפשו את הדרך הנכונה יד ביד, ואני מאמין שבסופו של יום כולנו נצא את עצמנו נשכרים.

יעקב אדרי: במאבקים בסוף אנחנו עלולים למצוא את עצמנו בלי כלום.

יעקב אדרי: בשביל זה אני תמיד מצלצל בפעמונים לעשות את זה נכון, ואנחנו כמובן נהיה לכם לעזר בעניין הזה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת חיים אורון ואחריו – חבר הכנסת זאב בילסקי.

משה גפני: בילסקי יצא, אז חבר הכנסת מגלי והבה יהיה אחרון הדוברים מבין חברי הכנסת.

משה גפני: ג'ומס, בבקשה.

חיים אורון: אני באופן מפתיע מסכים עם שרגא, שמי שהוא בעלים זכותו לעשות ברכושו מה שהוא רוצה, השאלה איך הוא משתמש בזכות הזאת.

חיים אורון: אם נתחיל פה ויכוח על זכויות קניין אנחנו בעולם אחר.

חיים אורון: אני חושב שהוויכוח הגדול הוא מה עושים כרגע בזכות הזאת.

חיים אורון: אני מבוהל משתי אמירות שנאמרו פה על-ידי עמי אראל; אחת, של המכירה לסינים והשני, אזהרת רווח ברבעון הבא.

חיים אורון: אני חושב שהשאלה איך מחברים בין שני הדברים הללו.

חיים אורון: אזהרת הרווח אומרת שמשנים צבע ואחרי שמשנים שצבע משנים עוד פעם צבע, ואחר כך קורים דברים מאוד-מאוד קשים.

חיים אורון: מבחינה מסוימת, עמי, כנראה שהמכירה של 70% לסינים היא מסלול די דומה.

חיים אורון: אמרתם שאתם נמצאים עכשיו בתוכנית התייעלות.

חיים אורון: אני בטוח ש-IDB או כור עשו תוכנית גם במקרה שלא מוכרים לסינים.

חיים אורון: אז תפעילו את התוכנית הזאת.

עמי אראל: זה מה שאנחנו עושים.

חיים אורון: תפעילו את התוכנית כאילו שלא מוכרים לסינים ותבואו לסינים ותגידו להם: אנחנו יודעים לקיים את המפעל.

חיים אורון: אתם רוצים להיות שותפים?

חיים אורון: ב-49%.

חיים אורון: אני לא נותן לך עכשיו עצות מסחריות איך לנהל את זה.

חיים אורון: אתם רוצים להיות שותפים אתנו?

חיים אורון: אנחנו נשארים הגורם הדומיננטי במפעל.

חיים אורון: אתם אתנו שותפות אסטרטגית?

חיים אורון: תיכנסו בפחות מ-50%; אתם לא רוצים?

חיים אורון: נמשיך להתייעל לבד.

חיים אורון: כי אם המפעל לא עומד על רגליו, אז תגידו לנו את זה פה.

חיים אורון: אם אי אפשר להעמיד את המפעל על רגליו גם הסינים יברחו מפה, כי הם בטח לא יביאו כסף לנגב.

חיים אורון: מה שמונח על כפות המאזניים, שרגא, זה לא זכותם של החברים לעשות מה שהם רוצים בכסף שלהם.

חיים אורון: אני מכיר את מכתשים אגן מהתקופה שהריחות מגיעים עד לאף, כשהם היו בעיקרו של דבר נמצאים בבאר-שבע, וכל האזור היה מסריח.

חיים אורון: אני מכיר את העניין הזה.

חיים אורון: אין הרבה עוגנים.

משה גפני: מתי זה עבר?

חיים אורון: הפיתוחים היו ברמת חובב.

שלי יחימוביץ': אנדריי אוזן מכיר.

שלי יחימוביץ': הוא גר ליד.

אנדריי אוזן: ב-79' התחילה ההקמה.

חיים אורון: זה היה אחד המפעלים הכי חזקים של כור, אחד העוגנים הכי חזקים של מפלגת העבודה.

חיים אורון: אני לא רוצה להתחיל ללכת אחורנית.

חיים אורון: הוא היה מפעל גדול ומוצלח של כור.

חיים אורון: העוגן הזה בנגב, של 1,500 עובדים – אין הרבה עוגנים כאלה בנגב.

חיים אורון: צודקים מי שאומרים פה שזה מקום עבודה עם רמות שכר מעל הממוצע, עובדה שהעובדים רוצים להשאיר אותו.

חיים אורון: תעשו את ההתייעלות, כשיש לכם שותפות עם העובדים והם יודעים שזה יהיה כרוך בפיטורים.

חיים אורון: כן, זה יהיה גם כרוך בהורדת משכורות, אבל הנחת העבודה שלא מוותרים על הבעלות שלכם במפעל הזה בנגב, שהוא ימשיך להתקיים.

חיים אורון: כבר ראינו מה קורה במפעלי תעשייה כאלה.

חיים אורון: אני זוכר שהלכו למכור את מפעלי ים המלח.

חיים אורון: לכן השאלה כרגע היא לא השאלה מה הם עושים.

חיים אורון: הדבר הכי גרוע שיכול לקרות פה, אם הולכים רק לעשות אקזיט אין בעיה גם להחזיר את המענקים.

חיים אורון: אז מה יהיה?

חיים אורון: יחזירו את המענקים.

חיים אורון: המענקים זה לא הדבר המשמעותי.

חיים אורון: תאמין לי, אם מישהו הולך לעשות עסקה פיננסית הוא יחזיר את המענקים ויסתום לנו את הפה ואז כאילו הכול בסדר.

חיים אורון: אני אומר: לא, אל תחזיר את המענקים.

חיים אורון: אני לא נתפס לנושא המענקים.

חיים אורון: יהיה פה עוד מעט ויכוח על חוק עידוד השקעות הון ונצטרך לריב עליו עוד פעם.

חיים אורון: אני אומר את הדבר המהותי מבחינתי: אם מדברים על תוכנית התייעלות - ואני בטוח שחברה מסודרת כמו כור לא עושה בהנחה שהסינים מחזיקים אותה כי אחרת הם הולכים למשא ומתן אחר – אז תעשו תוכנית התייעלות, תבואו אל מי שאתם רוצים למכור ותגידו: אנחנו לא מוותרים על השליטה במפעל הזה, גם מסיבות לאומיות.

חיים אורון: אני אומר את זה במפורש, גם מסיבות לאומיות.

חיים אורון: תחזיקו שליטה במפעל.

חיים אורון: נכון שהוא לא מייצר מאוצרות הטבע של מדינת ישראל, אבל אין יותר אוצרות בנגב מאשר מקבוצות עובדים שמתרכזים סביב מכתשים, מתרכזים סביב מפעלי ים המלח או סביב קמ"ג.

חיים אורון: אלה בינתיים המפעלים שמחזיקים את – איך שלי קראה לזה?

חיים אורון: - המעמד הבינוני, אותה קבוצה שמחזיקה את התשתית של באר-שבע.

חיים אורון: זה מה שמונח על כפות המאזניים, ולכן צריך לתבוע מהם לנהל את המשא ומתן בהנחה שלא מוותרים על הבעלות.

חיים אורון: אם לא תוותרו על הבעלות אתם תנהלו אותו, הסינים יהיו שותפים.

חיים אורון: אם הסינים נכנסים ב-70% מבלי שיש בהסכם ביניכם הסכמים כאלה שלא מוציאים, שלא יורדים מאחוז מסוים של ייצור וכו' – אתם מומחים פי מאה ממני איך עושים את זה - ההיגיון הכי פשוט אומר שאין להם סיבה לאורך זמן ויהיה תהליך של בריחה.

חיים אורון: זה ייקח שלוש שנים, זה ייקח חמש שנים, ואני חושב שאסור שהדבר הזה יהיה.

חיים אורון: שרגא, זה הנושא היחיד שאני רוצה להגיד אמירה שהיא מעבר למקרה הפרטי.

חיים אורון: גם אני קורא חלק מהספרות הזאת - העולם כולו עומד מחדש בפני השאלה של הגלים הפיננסיים, שקונים פה וקונים שם.

חיים אורון: האמריקנים מתחילים להתגונן, העולם מתחיל להתגונן בפני זה, וגם אנחנו צריכים לעשות את זה.

משה גפני: אתה לא מגדיר את זה נכון.

משה גפני: אנחנו חוזרים לתקופה של כמעט עבדים שנמצאים במזרח, שהשכר שם הוא מאוד נמוך ופה השכר הוא נורמלי.

חיים אורון: אני לא רוצה להתחיל את העניין הזה.

חיים אורון: אוי לנו שנתעורר בעוד שנתיים אחרי שנעשה פה כמה מהלכים, העולם כולו ינוע למקום אחר ואנחנו נימצא במצב שהפסדנו עוד ועוד מקומות עבודה, שבלעדיהם אין עוגן בנגב.

חיים אורון: אל תספרו לי על עמק הסיליקון – אני מכיר את כל הדיבורים הללו.

חיים אורון: בסוף יש אותה קבוצה של לא יותר מעשרה מפעלים, שבהם עובדים בסביבות 1,000 – 1,500, במפעלי ים המלח הרבה יותר, שהם העוגן התעסוקתי.

חיים אורון: הם משאירים את הבנים, הם משאירים את האוניברסיטה ואת התיאטרון.

חיים אורון: אם זה לא יהיה, זו מכה שאי אפשר להגזים בעוצמתה וזה מונח על הכתפיים שלכם.

חיים אורון: נדפקתם.

חיים אורון: זה מונח על הכתפיים שלי כי אני, למשל, לא מעלה על הדעת אפשרות למכור את המפעל בקיבוץ שלי למקום אחר, כי הוא מקור עבודה.

שרגא ברוש: אבל כושר התחרות הוא, בין היתר, גם במגרש שלך לא רק שלנו.

משה גפני: חייבים לסיים את הדיון.

משה גפני: חבר הכנסת בילסקי, שחזר, בבקשה.

משה גפני: אחריו – חבר הכנסת מגלי והבה.

זאב בילסקי: אני לא יכול שלא להתייחס לדברים שנאמרו פה לגבי הבעלים והאנשים שזרקו כמה גרושים פה ושם.

זאב בילסקי: אני הייתי שם, עודדתי את זה, הסתובבתי במלחמה עם אנשי IDB, שברוחב לב הלכו ועזרו.

זאב בילסקי: אין ראש עיר אחד בצפון – היום גם בדרום - שלא נעזר.

זאב בילסקי: כתוצאה מהמעורבות שלהם הצלחנו להביא עשרות מיליונים, אם לא מאות, מחוץ לארץ, עם אנשים ששמחו לחיבור הזה.

זאב בילסקי: ממשלת ישראל הייתה שותפה, כאשר שרת החינוך הייתה שותפה לכל מה שעשינו שם.

זאב בילסקי: אי אפשר לקחת את זה מאותם אנשים שעשו את זה.

זאב בילסקי: לכן, קודם כול בואו נשים את הדברים על השולחן, צריך שהם ייאמרו.

זאב בילסקי: אמנון, אני מודה לך שגם אתה - - -

משה גפני: עכשיו לגופו של עניין.

זאב בילסקי: זה לגופו של עניין.

משה גפני: זה לא לגופו של עניין.

משה גפני: זה בשביל העולם הבא, אבל עכשיו אנחנו מדברים על העולם הזה.

זאב בילסקי: מה שאתה עושה בעולם הזה יכתיב את מה שיהיה לך בעולם הבא.

משה גפני: אני מתכוון שזה שהם עושים צדקה ועושים חסד – באמת הם ראויים לכל שבח, מסכים לגמרי – אבל המפעל עלול להתמוטט.

שלי יחימוביץ': המצווה הכי גדולה, לפי הרמב"ם, היא לספק לאדם פרנסה.

שלי יחימוביץ': מתחתיה יש מתן בסתר והכי נמוך זה מתן בפומבי.

שלי יחימוביץ': זה דברי חכמים, לא אני אמרתי את זה אלא הרמב"ם.

משה גפני: זאב, עכשיו לגופו של עניין.

זאב בילסקי: אגב, שרגא ברוש, גם אני בעוונותי הרבים הייתי בתדיראן והייתי באותו יום בתפרון ובערב צלצלתי אליך שתעזור, ואיפה שאפשר עזרת ואיפה שאי אפשר - אי אפשר לעזור.

זאב בילסקי: אבל אפשר לעזור, ובסיור הזה שיינו עם חבר הכנסת פיניאן הצלנו כמה תופרות שהגיעו מרוסיה וכל מה שהן יודעות זה לתפור.

זאב בילסקי: אתה יודע מה, אם כל הסיפור שלי בכנסת רק בשביל התופרות שהצלנו באותו יום – כבר היה שווה.

משה גפני: ועוד כמה דברים: ניצולי השואה ועוד דברים.

זאב בילסקי: זה כבר בונוס.

זאב בילסקי: אותן תופרות שהגיעו לשם, עמדו שם עם שלטים, בוכות מבושה.

זאב בילסקי: עולות חדשות שצריכות לעבוד שם.

זאב בילסקי: אני הייתי שם, לא אשכח את זה ואם עזרנו להם אז שווה שחברי הכנסת יסיירו וינסו לעזור.

זאב בילסקי: לעצם העניין, אדוני היושב ראש, אני מציע שאתה תטיל גם על האוצר, גם על ההסתדרות – יש לנו היום הסתדרות אחראית, יש היום אנשים שלא מתלהמים – לנסות לראות איך אפשר לבסס את התעשייה הזאת.

זאב בילסקי: דרך אגב, כשמפעל מצליח לא רק העובדים הם אלה שמצליחים.

זאב בילסקי: בדרך כלל כשמפ

זאב בילסקי: על מצליח זה שילוב של העובדים וההנהלה, יחד מצליחים.

זאב בילסקי: בדרך כלל, כשנכשלים מאשימים את ההנהלה, כי הם מוליכים את הקו.

זאב בילסקי: לכן, אני חושב שצריך למצוא פתרון כמה שיותר מהר, עם מעורבות של כל הגורמים על מנת להשאיר את המפעל הזה ולהבטיח את מקום תעסוקתם של העובדים.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת מגלי והבה ואחריו – שי חרמש.

מגלי והבה: אדוני היושב ראש, אני לא רוצה לחזור על דברים שחבריי אמרו.

מגלי והבה: אבל אם אנחנו מקיימים פה את הדיון, אז מבחינתי בכל אופן, זה כדי לדאוג שהעובדים שנמצאים שם ימשיכו להביא פרנסה למשפחות שלהם בכל תנאי.

מגלי והבה: זה קורה לנו, לצערי הרב, בוועדה יותר מפעם אחת, שאנחנו באים לדון, לנתח ולטפל והתוצאה הסופית היא שהעובדים הולכים הביתה.

מגלי והבה: אני שמח שאני מנוטרל מכל המחמאות האלה.

מגלי והבה: תאמינו לי, כל אחד עושה מה שהוא חושב לנכון אבל הוא יודע גם מה טובתו, ואני לא רוצה לפרט.

מגלי והבה: אלה שתורמים, עוזרים, מסייעים ותומכים, אנחנו גם יודעים מה התמורה.

מגלי והבה: מכיוון שלא קיבלתי תרומות ולא מחמאות - - -

שי חרמש: מעולם לא תרמתי ומעולם לא נתרמתי.

מגלי והבה: מתאים לי.

מגלי והבה: החשוב ביותר כשאנחנו באים לדון – אני מקבל את דעת החברים - זה לשמור על המפעל.

מגלי והבה: שמענו מג'ומס דברי חוכמה בנושא הזה, איך אפשר לשמור על המפעל רווחי, גם בבעלות המדינה וגם אלה שהקימו אותו לא חלמו שיגיעו לנקודה שהמפעל הזה בעוד כמה שנים יתגלגל בשדות זרים.

מגלי והבה: אני אומר לעובדים: אל תיבהלו.

מגלי והבה: יש מי שיעמוד לצדכם, מי שיילחם בשבילכם, כי אתם אלה שצריכים להתפרנס ולהתפרנס בכבוד.

יהודה דדון: שהמדינה תקנה את המניות בבורסה לפני שהסיני יקנה.

משה גפני: תודה, חבר הכנסת והבה.

משה גפני: חבר הכנסת שי חרמש, בבקשה.

שי חרמש: קודם כול, להבהרת העניין לעובדים ולהנהלה - הגוף שיושב מולכם אין לו שום יכולת להכריע ולהשפיע ולקבוע ולפסוק עבורכם מה אתם אמורים לעשות.

שי חרמש: כדי שהדברים יהיו ברורים, שרגא.

שי חרמש: אנחנו נמצאים במציאות שבה ברגע שיש לגוף רכוש פרטי, הוא עושה בו מה שהוא עושה בו.

שי חרמש: אבל יש פה משהו שהוא מעבר לעניין.

שי חרמש: בתיאור שתיארנו את אזור באר-שבע הוא באמת תלוי תעסוקה.

שי חרמש: אנחנו זוכרים את סיפור יקנעם וסולתם במעבר מהמרגמות לסירי בישול.

שי חרמש: המציאות של הנגב המרכזי והדרומי די דומה למציאות הזאת.

שי חרמש: חמישה-שישה מפעלים גדולים, מעסיקים גדולים.

שי חרמש: ברגע שתהיה תזוזה גלובלית עולמית אני מפחד שהאזור הזה ימצא את עצמו במציאות של חזרה לשנות ה-50.

שי חרמש: העובדה שמתנהל משא ומתן שקט, בחדר סגור ובלי תקשורת היא בשורה חשובה עבורי.

שי חרמש: העובדה שמתנהל משא ומתן שקט, בלי חיפוש כותרות – ואני אומר את זה גם לוועד – היא לטובת העניין.

שי חרמש: אני חושב שדברים שיכולים להיסגר בהבנה בין שני צדדים משיגים יותר מאשר בתקשורת.

שי חרמש: אני מברך על העניין, כי יש פה מספיק אנרגיה וחומר דלק שיכולים להצית ולהשבית מחר את כל באר-שבע ואת כל הנגב.

שי חרמש: אם הייתם קוראים להשבתה הזאת היינו הולכים אחריכם, כי זה חשוב לנו.

שי חרמש: טוב שזה לא על סדר היום.

שי חרמש: הייתי אומר דבר אחד בכל זאת לקבוצה – ולא מדובר פה על אגן כמפעל בודד, אלא על אגן כחלק מקבוצה - עם מפעל רווחי, כמובן שהוא יכול להרוויח יותר במקומות אחרים.

שי חרמש: עמי, יש פה איזושהי קריאה לאחריות לאומית – אני אומר את זה כאיש הנגב.

שי חרמש: אם זה היה מפעל שתלוי רק המפעל עצמו, אם זה היה מפעל שמפסיד, אם זה היה מפעל שאין לו גיבוי מקבוצה רחבה יותר הייתי אומר שעצות אני לא יכול לתת לכם וכסף גם אין לי.

שי חרמש: אבל ברגע שמדובר על חלק מקבוצה מאוד-מאוד גדולה ומאוד חזקה במשק – לשמחתי, אני לא מערבב פה ביזנס עם פילנתרופיה – אולי טוב שיש חוזק וחוסן פיננסי כאלה, גם לספוג דברים כאלה וגם לא להתפתות להעלות רווח משוליים כאלה ואחרים למדרגה יותר גבוהה כשאפשר להשיג במקומות אחרים ולצאת לשדות זרים.

שי חרמש: הקריאה היחידה שאני יכול להוציא מפה כרגע, לפחות בהבנתי כאיש נגב, איש שמנסה למצוא את הבנה בנושא, זה להגיד לכם שתיקחו אחריות לאומית על העניין.

שי חרמש: לפחות בכל המהלך הזה אל תאבדו שליטה.

שי חרמש: אני לא אומר שלא תכניסו שותפים.

שי חרמש: תכניסו שותפים, אם זה יכול לשפר את המצב, לשפר את המינוף, להכניס הקטנת סיכום – לא אני אתן לכם עצות לא לעשות את זה.

שי חרמש: כבקשה שלנו בכל המשא ומתן הזה: אל תאבדו שליטה, כי כשאתם תאבדו שליטה המפעל לא יהיה שם, כשהמפעל לא יהיה שם באר-שבע והדרום ייראו אחרת.

שי חרמש: זה הדבר המכסימלי שיכול לעשות מי שיושב פה כרגע.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: אבנר בן סניור, יושב ראש ועד עובדי הברום.

משה גפני: בקצרה, בבקשה.

אבנר בן סניור: בקצרה, כבר אמרו פה הכול.

אבנר בן סניור: אני רק רוצה להביע הזדהות עם עובדי מכתשים.

אבנר בן סניור: גם אנחנו בברום ידענו ימים קשים.

אבנר בן סניור: העובדים אספו ברגים מהרצפה כדי שהמפעל לא יפסיד והיום הוא רואה ימים טובים.

אבנר בן סניור: אין יותר טובים מהעובדים וההנהלה לפתור את הבעיה.

אבנר בן סניור: הסינים לא יפתרו את הבעיה, הסינים ישאבו את הידע ובמפעל הזה – והם שכנים שלנו – יישארו ברזלים בלבד.

אבנר בן סניור: הם יהיו הסנונית הראשונה.

אבנר בן סניור: אני חושב שכל הבעלים של המפעלים מחכים לראות, ואם הם יוכלו לעשות אקזיט כולנו בנגב נסבול מזה והמצב שלנו יהיה הרבה יותר גרוע מהמצב שאנחנו נמצאים בו היום.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: איתי יחזקאלי, אתה הכלכלן הראשי במשרד התמ"ת במרכז ההשקעות.

משה גפני: אתה יכול להגיד לנו נתונים לגבי מכתשים?

איתי יחזקאלי: מכתשים קיבלו כתבי אישור במשך הרבה שנים, יש רישומים משנות ה-70', והם גם השקיעו.

איתי יחזקאלי: יש עדיין מספר תוכניות פעילות שאושרו בשנות ה-2000.

איתי יחזקאלי: התוכנית האחרונה אושרה רק ביולי 2010 על השקעה של כ-220 מיליון שקלים.

איתי יחזקאלי: הם הגישו בקשה והבקשה הזאת אושרה.

משה גפני: כמה?

איתי יחזקאלי: 220 מיליו שקלים השקעה של המפעל, ומדובר על מענק של 20 מיליון שקלים כי לא כל ההשקעה אושרה לצורך מתן מענק.

איתי יחזקאלי: לפי חוק עידוד השקעות הון, מפעל שקיבל כתבי אישור ומעביר בעלות חייב לקבל את אישור מרכז ההשקעות לפני העברת הבעלות כתנאי לביצוע העברת הבעלות, משום שהקבוצה או הגוף שקונה את המפעל או את הבעלות חייב להיכנס בנעליו מבחינת ההתחייבויות.

משה גפני: כשאתם נותנים מענק למפעל אתם מתנים את זה במשהו?

איתי יחזקאלי: כשאנחנו נותנים מענק למפעל הוא חייב להפעיל את החלק שקיבל עליו את המענק במשך שבע שנים.

משה גפני: הוא יכול להעביר בעלות?

איתי יחזקאלי: הוא יכול להעביר בעלות, בתנאי שזה מאושר על-ידי מינהלת מרכז ההשקעות, כאשר הבעלים החדש מקבל עליו את כל ההתחייבויות שהיו לאלה שאושר להם.

איתי יחזקאלי: דהיינו, הוא חייב להפעיל את המפעל במשך אותן שבע שנים.

משה גפני: מכתשים אגן פנו אליכם שהם רוצים להעביר בעלות?

איתי יחזקאלי: לא.

משה גפני: זאת אומרת, הם מנהלים משא ומתן עם הסינים וברגע שהם מגיעים להסכמות הם ייפנו אליכם.

משה גפני: אם הם לא פונים אליכם, אז מה?

איתי יחזקאלי: אם הם לא פונים אז הם לא פונים.

משה גפני: אז מה יקרה?

משה גפני: נתתם להם כסף.

איתי יחזקאלי: הם חייבים למלא אחרי ההתחייבויות שהם קיבלו על עצמם.

עמי אראל: אנחנו חברה מקיימת חוק.

עמי אראל: יש ספק בזה בכלל?

משה גפני: מה דעתך שיש ספק שלא כולם שומרים חוק במדינה?

עמי אראל: יכול להיות, אבל אני חושב שבפורום הזה, החברה הזאת - - -

משה גפני: אני רוצה לברר בגלל שהנושא לא רק מכתשים.

משה גפני: אני רוצה לדעת מה העיקרון.

משה גפני: אתם עכשיו הדוגמה והמשל, אבל לא הנמשל דווקא.

משה גפני: זאת אומרת, הם חייבים לפנות אליכם כדי לקבל אישור.

משה גפני: באיזה הם שלב פונים אליכם?

איתי יחזקאלי: בדרך כלל פונים או כשהעסקה הולכת להיסגר, לפני שההסכם נחתם, או שההסכם בתנאי שמקבלים את אישור.

איתי יחזקאלי: בכל מקרה, הם חייבים לקבל את האישור.

ציון פיניאן: היו מקרים שהתנגדתם?

איתי יחזקאלי: היו מקרים.

איתי יחזקאלי: בדרך כלל לא, אם הקונה מקבל את כל ההתחייבויות של המוכר.

ציון פיניאן: אבל היו מקרים שהוא לא קיבל ואתם התנגדתם?

ציון פיניאן: אז מה קרה?

איתי יחזקאלי: אם הוא לא קיבל אז בוודאי שאין אישור.

ציון פיניאן: אז מה קרה?

איתי יחזקאלי: העסקה לא בוצעה.

משה גפני: השאלה יותר מסובכת.

משה גפני: השאלה היא מה קורה כשהוא מקבל אבל אתה, כמרכז ההשקעות, מבין שהוא לא יוכל לעמוד בזה?

יהודה דדון: לסינים מספיק כסף לשלם התחייבויות של כולם.

איתי יחזקאלי: אם הקונה לא ממלא אחרי ההתחייבויות אז על פי החוק כתב האישור מבוטל והוא צריך להחזיר את ההטבות שהוא קיבל.

משה גפני: הבנתי.

משה גפני: יכול להיות שארצה לדעת כמה מכתשים קיבלו במהלך השנים, אבל אני מקווה שלא נגיע לעניין הזה.

משה גפני: אני רוצה לסכם את הדיון.

משה גפני: יש עוד מישהו שרוצה להתבטא?

משה גפני: במקרה הספציפי של מכתשים אגן, מה שאמרת קודם עמי הראל, היה בסדר.

משה גפני: אני שמח על מה שאמרת.

משה גפני: אני מבקש שוועדת הכספים תעקוב אחרי הדבר זה.

משה גפני: היות שמתנהל משא ומתן אנחנו לא רוצים להיות מעורבים בו, אנחנו רוצים שהכול יהיה בסדר מכיוון שכולנו יודעים – והיטיב לבטא את זה חבר הכנסת חיים אורון וכולם אמרו את זה - שזה אחד מהעוגנים הגדולים של הנגב, אני זוכר מהתקופה בה גרתי שם.

משה גפני: אנחנו לא יכולים לוותר על זה, גם כנכס לאומי.

משה גפני: אני לא מקבל את האמירה שאין לנו בכלל מה לעשות בעניין הזה.

משה גפני: בוודאי שיש לנו מה לעשות בעניין הזה ונצטרך לעשות, אם נהיה חייבים.

משה גפני: אנחנו מעדיפים לעמוד מהצד בגלל שבאמת מדובר במפעל שאנחנו מקווים שימשיך לפעול והעובדים ימשיכו להיות מוגנים.

משה גפני: יש לי ספקות בעניין הזה, מכיוון שזה נכון לעובדים של השנה, אולי יהיה נכון לעובדים של עוד שנתיים, זה לא נכון לטווח הארוך.

משה גפני: על כל פנים, יש חשש שזה לא נכון.

משה גפני: לכן, אני מבקש אם תוכלו לדווח לוועדה האם העסקה הזאת מתקדמת, העסקה יוצאת לפועל – כן או לא.

משה גפני: אתם לא חייבים, אין לי סמכות חוקית לדרוש את זה מכם בגלל שאתם לא חייבים לנו, אבל אני מבקש שתדווחו לוועדה, בעוד שבועיים, חודש, האם באמת זה מתקדם בגלל שחשוב לנו הנושא של הנגב, חשובים לנו העובדים וחשוב לנו גם המפעל.

משה גפני: אנחנו לא רוצים שברבות השנים הוא יהפוך להיות מפעל סיני.

משה גפני: אנחנו רוצים שהמפעל הזה יתקיים.

משה גפני: אם אתם לא חושבים לדווח לנו על זה אז גם תאמרו לנו.

משה גפני: זה בסדר, זו לא עבירה על החוק.

משה גפני: אתם לא חייבים לדווח לוועדת הכספים של הכנסת, אבל השאלה אם נעבוד בשיתוף פעולה או שנעבוד אחד נגד השני.

משה גפני: אני מעדיף לעבוד יחד.

משה גפני: במקביל, בחוק לעידוד השקעות נצטרך לתת את הדעת מכיוון שאנחנו כבר נמצאים במצב שמתחיל להיות לא פחות רע מאשר העולם המערבי כולו.

משה גפני: זה נושא לאומי ממדרגה ראשונה.

משה גפני: האם אנחנו יכולים להמשיך את המצב הזה, שבו התעשייה מתחמקת לנו מהידיים?

משה גפני: אנחנו, כמדינה, נותנים כספים, והרבה מאוד כספים, וכאילו אנחנו טומנים את הראש בחול, לא מבינים מה שהולך לקרות.

משה גפני: יש פה טענות נכונות, שרגא ברוש; בן-אדם משקיע את כספו, אנחנו רוצים שהוא ירוויח, והוא רוצה להרוויח יותר.

משה גפני: בסדר.

משה גפני: אבל מול זה עומדים אינטרסים נוספים, ולכנסת יש כוח, היא יכולה להפעיל כוח.

משה גפני: היא לא מעוניינת להפעיל כוח בדברים האלה, אבל היא יכולה.

משה גפני: אין דבר כזה שהיא לא יכולה.

משה גפני: אני מסכם את זה: תודיעו לנו אם אתם רוצים לדווח לנו.

משה גפני: אתם רוצים?

עמי אראל: אני חוזר ואומר: אנחנו חברה ציבורית, אנחנו מדווחים.

עמי אראל: לכן אין בעיה גם לדווח לכם.

משה גפני: מר אראל, שמתי לב גם אתמול בטלפון שאתה איש חכם.

משה גפני: הבנת מה שאני שואל.

עמי אראל: אני מבין ואני אומר לך: אנחנו נדווח.

חיים גבריאלי: אדוני היושב ראש, עצם העובדה שהגענו לפה בהרכב מלא - - -

עמי אראל: אנחנו אזרחים של המדינה ואנחנו מכבדים אתכם.

משה גפני: בסדר גמור.

משה גפני: במקביל, בנושא הכללי, גם בחוק לעידוד השקעות הון וגם לגבי מה שמגיע עכשיו בחוק ההתייעלות ובתקציב, נצטרך לתת את הדעת על העניין הזה בגלל שמדינת ישראל נכנסת לתקופה שהיא בעייתית מאוד מבחינת היציבות של מפעלי התעשייה, של כל מה שקורה במדינה עם ההעברה למקומות אחרים, שבהם יכול להיות שהרווח יהיה יותר גדול אבל המדינה תעמוד בפני שוקת שבורה.

משה גפני: נקיים על זה דיונים נוספים.

משה גפני: תודה רבה, אני נועל את הישיבה.