ועדת המשנה לתקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 32, 2010-06-29 12:30

אילן גילאון: אני פותח את הישיבה.

אילן גילאון: אני רוצה לברך את סידני גיבור המסגרת שהוא עכשיו עובד יחד אתי על פרוייקט של תו חניה בין לאומי.

אילן גילאון: נשמע כאן כמה רעיונות שלא קשורים לנושא הנגישות, אבל קודם תחיל בדיון עצמו.

אילן גילאון: אנחנו מתחילים את הדיון.

אילן גילאון: אם יש למישהו הערות, מענות, סיפורים, ברכות – זה הזמן.

צביה אדמון: הנוסח המוגש הוא נוסח מוסכם בין הנציבות לבין איגוד הברים והמסעדות.

צביה אדמון: הייתה ישיבה שגם נגישות ישראל השתתפה בה וגם נציג של ארומה.

צביה אדמון: הגענו להסכמות על הכל חוץ מנקודה אחת.

אילן גילאון: אם יש הסכמות, אני מקווה שהן יבואו לידי ביטוי כאן.

פנינה בן דוד: אני מהתאחדות המלונות.

פנינה בן דוד: אנחנו לא ידענו על הישיבה הזאת.

אילן גילאון: למה?

פנינה בן דוד: לא יודעת.

פנינה בן דוד: לא הודיעו לנו, לא הזמינו אותנו ולא אמרו כלום.

פנינה בן דוד: בכל מקרה, אנחנו דנו עם הנציבות עוד לפני שהתקנות הובאו לכנסת על סעיפים רבים ויש לנו הערה רק לגבי סעיף אחד.

אילן גילאון: תעירי אותן כאשר נדון בסעיף.

אילן גילאון: זה תמיד אפשרי.

אילן גילאון: אני מצטער שלא הוזמנתם לישיבה.

אילן גילאון: כנראה שהייתה תקלה.

שאול שרצר: גם אני מצטער, לא ידעתי שדנים בזה היום.

שאול שרצר: באתר מצאתי משהו אחר וגם שלחתי תיקונים לגבי משהו אחר.

שאול שרצר: אבל לא משנה, גם לי יש רק הערה אחת שאעיר אותה כשנגיע לסעיף.

אילן גילאון: אם לכל אחד תהיה הערה אחת, מה הועילה כל ההסכמה?

שאול שרצר: לא  הייתי שותף להסכמות האלה.

שאול שרצר: אולי אני לא רשת בתי קפה, אבל גם אצלנו יש מזנונים.

אילן גילאון: בסדר.

אילן גילאון: אנחנו נשמע את ההערות ונגיע להסכמות.

אילן גילאון: אתה רוצה להודיע עוד משהו?

אילן גילאון: לא. חברים וחברות, אנחנו צוללים לתוך גוף התקנות.

אייל לב ארי: סימן י"ח – שירותי הסעדה     83.

אייל לב ארי: נגישות שירותי הסעדה     (א)	חייב בביצוע התאמות נגישות בשירותי הסעדה, יבצע את התאמות הנגישות כאמור בתקנות 9 עד 35 לפי העניין ובשינויים אלה.

אייל לב ארי: (1)	סיפק החייב מושבים לסועדים, יהיו 10 אחוזים מהם מושבים מותאמים כאמור בתקנה 23 לתקנות, ולא פחות משני מושבי.

אייל לב ארי: אולם, היה שטח האזור שניתן בו שירות ההסעדה – לרבות שטחי חוץ כגון מרפסת או מדרכה – פחות מ-50 מטרים רבועים, יהיה פטור מביצוע התאמות כאמור.

גבריאלה עילם: הערה.

גבריאלה עילם: הנושא של 50 מטרים רבועים, הפטור, נראה לי מוגזם.

גבריאלה עילם: קודם כל, הנושא של מקום מותאם, הוא לא יקר.

גבריאלה עילם: זה בסך הכל כיסא ובהכרח הוא לא יותר יקר מכיסאות אחרים.

אילן גילאון: זה מסוג הסעיפים בהם הגעתם להסכמות או לא?

גבריאלה עילם: לא הייתי כאן.

קריאה: הסכמות לא היו כאן אלא במקום אחר.

אילן גילאון: חברים, אני מבקש כל ישיבה.

אילן גילאון: אני מוכן לקבל את אלה שמתוך איזשהו פנצ'ר לא יכלו להגיע, אבל אני מבקש, אני לא יכול כל פעם לנהוג כך כי לעולם לא נסיים את הדיון.

גבריאלה עילם: בכל זאת, אני רוצה להעיר.

אילן גילאון: אני מבקש להצטמצם להערות מג'וריות.

אילן גילאון: אם זה משהו שהוא מהותית משנה את המציאות של התקנה, בבקשה, אבל אם לא, אני לא אוכל עכשיו.

גבריאלה עילם: לדעתי כן, כי 50 מטרים רבועים, מדובר לפי תקנות מילוט, תקנות בטיחות.

גבריאלה עילם: מדובר על 50 סועדים.

גבריאלה עילם: בבתי קפה, במסעדות, שיש בהן 50 סועדים ומטה, פחות מ-50 סועדים, לא צריך כיסא מותאם.

גבריאלה עילם: אני חושבת שזה מוגזם.

גבריאלה עילם: אין סיבה שהפטור יהיה מ-50.

צביה אדמון: הפטור ניתן למקומות קטנים מאוד.

צביה אדמון: 50 מטרים רבועים זה מקום קטן.

צביה אדמון: אנחנו לא מדברים על חומוסיות ועל מקומות קטנים כאלה.

אילן גילאון: גבי, 50 מטרים רבועים, אין 50 סועדים ואני אומר לך את זה בתור בעל מסעדה לשעבר.

אילן גילאון: אין מצב.

אילן גילאון: תסתכלי אפילו בהוראות אקו"ם, ארגון המוסיקאים, זה הולך לפי מספר אנשים.

אילן גילאון: במקום של 50 מטרים רבועים, בדרך כלל זה דוכן ולא מסעדה.

צביה אדמון: אנחנו מוכנים להוסיף כאן אפשרות שמקומות עם פחות מ-50 מטרים רבועים, יהיה ככל האפשר גם כיסא מותאם.

אילן גילאון: ככל האפשר, זה לא מונח משפטי.

צביה אדמון: זה לא מחייב, נכון.

גבריאלה עילם: 50 מטרים רבועים, זה רק שירות ההסעדה.

גבריאלה עילם: זאת אומרת, זה לא כולל את המזנון וכל מיני דברים מסביב.

צביה אדמון: כל האזור בו ניתן שירות.

צביה אדמון: זאת אומרת, זה לא כולל את המטבח וזה לא כולל את המחסן מאחור.

אילן גילאון: זה משביע את רצונך?

גבריאלה עילם: לא.

אילן גילאון: תישארי בלי שביעות רצון.

רונן ארדיטי: לגבי הסעיף.

רונן ארדיטי: אנחנו היינו בוועדה כשצביה אמרה שהסעיף היחידי שלא סוכם זה הסעיף הזה.

רונן ארדיטי: מבחינתנו 10 אחוזים כיסאות מותאמים, אני מדבר מטעם איגוד המסעדות, בתי הקפה והברים, אנחנו בעד שיהיו כיסאות מותאמים וכמובן שיש בזה צורך.

אילן גילאון: אגב, לא דיברנו פעם על כך שכל הכיסאות בעצם יהיו מותאמים, כי אין הבדל בין הכיסאות?

צביה אדמון: כן.

צביה אדמון: אמרנו במקום בו ניתן שירות בישיבה, כל המושבים יהיו בסופו של דבר מותאמים.

צביה אדמון: רובם.

צביה אדמון: אני חושבת שזה היה שלושת-רבעי ושליש או משהו כזה.

צביה אדמון: מצאנו איזושהי נוסחה.

גבריאלה עילם: גם העניין של כל הכיסאות מותאמים זאת בעיה כיוון שהכיסאות המותאמים לא תמיד מתאימים לכולם.

גבריאלה עילם: אם מישהו שמן מאוד, אם מישהו כבד גוף, הוא לא יכול לשבת בכיסא כיוון שיש משענות ידיים.

רונן ארדיטי: את רוצה שכל מקום יחזיק שבעה סוגי כיסאות?

גבריאלה עילם: ראינו בחוץ לארץ הרבה מאוד מקומות שיש כמה סוגים של כיסאות.

גבריאלה עילם: זה פשוט מדהים.

אילן גילאון: מה זה כיסא מותאם?

צביה אדמון: כיסא מותאם מוגדר בתקנים.

צביה אדמון: זה בעצם כיסא רגיל עם משענת ישרה ומשענות יד כדי שאדם עם מוגבלות יוכל לקום בקלות.

אילן גילאון: הרוחב של הכיסא משתנה?

צביה אדמון: זה סטנדרטי.

צביה אדמון: אין כאן דברים יוצאי דופן.

אילן גילאון: אני באמת ראיתי את זה בחוץ לארץ.

אילן גילאון: כיסא גלגלים, זה נראה כאילו כיסא גלגלים זוגי אבל הוא לבן אדם אחד.

שמואל חיימוביץ: הוא לא יעבור בפתח.

צביה אדמון: זה לא מה שמוגדר בתקן כמושב מותאם.

צביה אדמון: התקן קבע בדיוק את הממדים שלו.

צביה אדמון: אנחנו באמת לא יכולים לקבוע מושבים מותאמים לכל אדם לפי צרכיו אלא אנחנו יכולים רק בצורה גנרית לקבוע.

אילן גילאון: תוך כדי דיון אנחנו נותנים את הדעת למשהו שהוא לא תלוי אדם.

אילן גילאון: מה נאמר לו, שיעשה דיאטה?

צביה אדמון: בתקנות אין לנו פתרון לאנשים גדולי ממדים.

אילן גילאון: זה הזמן לחשוב.

צביה אדמון: הם לא בהכרח נחשבים לאנשים עם מוגבלות.

אילן גילאון: אני חושב שיש יותר אנשים בעולם המתפתח מאשר אחרים.

צביה אדמון: יתכן, אבל לפחות לפי החקיקה הקיימת בעולם, הם לא נחשבים לאנשים עם מוגבלות.

קריאה: לפתרון קוראים עיצוב אוניברסלי והוא קיים.

אילן גילאון: החוק שלנו יונק מהחוק האמריקאי.

שמואל חיימוביץ: בקנדה, רק לאחרונה, הייתה פסיקה של גוף סמי משפטי לגבי הסטנדרטים והוא קבע שאם אדם כבד משקל טס, לא ישלם על שני מקומות אם זה עקב מחלה, אבל רק אם זה עקב מחלה.

צביה אדמון: בארצות הברית קבעו בדיוק ההפך.

צביה אדמון: אין אחידות בנושא.

אילן גילאון: אם הוא סתם אוכל, אז לא.

אילן גילאון: מוזר.

אילן גילאון: זה קצת מביך כי לא חשבנו על כך.

צביה אדמון: הנושא של אנשים גדולי ממדים עם כיסאות, נכון לכל מקום ולאו דווקא למסעדות.

צביה אדמון: זה נושא שהוא יותר נושא חברתי מאשר נושא של התאמות לאנשים עם מוגבלות.

מירב גת: אני חייבת לציין שהקטע הזה של המידות הגדולות, זה לא רק האנשים  כבדי הגוף ואנחנו כל פעם חוזרים על זה ואני עוד פעם אומרת ואומרת, אלא אלה גם הרבה מאוד אנשים מאוד דפורמטיביים, מעוותים, וגם להם יש כיסאות מאוד רחבים ובעצם הם לא יכולים להיכנס לחלק מהמקומות.

צביה אדמון: יתכן.

שמואל חיימוביץ: אנחנו סוטים כאן מהנושא.

שמואל חיימוביץ: הנושא הוא כיסא מיוחד.

יעקב עילם: הוא לא מיוחד.

יעקב עילם: בסך הכל המשענות.

שמואל חיימוביץ: כך הוא הוגדר בתקן וגם כאן.

גבריאלה עילם: כיסא מותאם.

שמואל חיימוביץ: כיסא מותאם.

אילן גילאון: בתקן הישראלי יש כיסא?

שמואל חיימוביץ: כיסא מותאם.

שמואל חיימוביץ: יש ומוגדר בסך הכל כמה פרמטרים מזעריים שמדברים על שתי משענות כדי שיהיה אפשר לקום ושגובה המושב יהיה לפחות בגובה מסוים ובתחום מסוים כדי שלא ייתנו למישהו לשבת בגובה נמוך ממנו קשה מאוד לקום.

שמואל חיימוביץ: יותר מזה לא נתנו את הדעת כרגע וזה לא המקום להכניס את זה.

שמואל חיימוביץ: אגב, אני חושב שלא יהיה נורא אם גם המסעדנים יסכימו לשני כיסאות גם למקרים כאלה כי זה לא סוף העולם.

אילן גילאון: זה לא יהיה נורא אבל זאת לא לשון משפטית.

אילן גילאון: אני לא יודע מה זה לא יהיה נורא.

רונן ארדיטי: המסעדנים לא מתנגדים.

שמואל חיימוביץ: אם הם יסכימו, אפשר להכניס את זה.

גיל רונן: אומרים כאן הרבה שהפתרון לא קיים ולא הוגדר.

גיל רונן: לפתרון אפילו יש שם והוא מוגדר.

גיל רונן: קוראים לו עיצוב אוניברסלי.

גיל רונן: כאשר כיסא יכול לקבל כמה סוגים של מצבים, למשל, מדברים על משענות, אז יכול להיות כיסא שיש לו משענות שניתן לפרק אותן.

גיל רונן: קוראים לזה עיצוב אוניברסלי.

שמואל חיימוביץ: התקנות האלה בשום פנים ואופן לא נכנסות לעיצוב.

אילן גילאון: גבי, את גם בוועדת התקן.

גבריאלה עילם: כן.

גבריאלה עילם: בתקן עצמו יש הערה שממליצה בכל מקום שאפשר שיהיו כמה סוגים של כיסאות.

גבריאלה עילם: ממש באותו סעיף שמתייחס לכיסא המותאם.

גבריאלה עילם: אין סיבה לייקר.

גבריאלה עילם: אנחנו רצינו שלא לייקר את הכיסאות.

גבריאלה עילם: כמעט כל כיסא פלסטיק עם משענות ידיים, מוסיפים עליו כרית במקרה הצורך, הופך לכיסא מותאם ואין בעיה עם הדבר הזה בכלל.

אילן גילאון: אז למה אנחנו מתעכבים כל כך?

גבריאלה עילם: לחייב שמקום יהפוך במשך הזמן את כל הכיסאות לכיסאות מותאמים, לא.

צביה אדמון: אנחנו כרגע לא דנים בנושא הזה.

אילן גילאון: לא. אני מצטער, אני לוקח את ההערה בחזרה.

אילן גילאון: דיברנו על בנקים או משהו כזה ואמרנו שממילא כל הכיסאות יכולים להיות עם ידיות.

אילן גילאון: אני לא נכנס לזה.

אילן גילאון: אם זה כך, אנחנו מתעכבים.

צביה אדמון: השאלה העומדת לדיון כאן היא אם 10 אחוזים או לא 10 אחוזים מושבים מותאמים.

רונן ארדיטי: אנחנו כמובן מסכימים כאיגוד המסעדות לזה שיהיו כיסאות מותאמים ומינימום שניים.

רונן ארדיטי: אין ויכוח על זה וזה ברור.

רונן ארדיטי: אנחנו מדברים על מקומות גדולים שהם מעל 100-150 מקומות ישיבה, שהצורך ב-15 כיסאות מותאמים, להכריח כל בית עסק, נראה לי קצת מוגזם.

רונן ארדיטי: אנחנו יודעים שמדובר בכיסאות עם משענות לידיים וזה שצריכים להיות כיסאות כאלה, זה לא מוטל בספק.

רונן ארדיטי: כרגע הנושא הוא רק הכמות.

רונן ארדיטי: אנחנו טוענים ש-5 אחוזים זה מספיק וזה די והותר כי הביקוש לכך, לכיסאות המותאמים האלה, מניסיון שלי, הוא כזה.

אילן גילאון: אדם שאין לו צורך מיוחד יכול לשבת על כיסא מותאם?

אילן גילאון: זה מפריע לו?

אילן גילאון: זה פוגע בו?

רונן ארדיטי: זה לא מפריע לו.

רונן ארדיטי: השאלה היא רק שאלה עיצובית של המקום ומה קיים במקומות ומה הם רוצים לעשות, כאשר ההפניה היא שיהיו כיסאות כאלה במקום ויהיה אפשר להציע אותם.

שמואל חיימוביץ: לא, זה לא המצב.

שמואל חיימוביץ: זה לא כמו שאתה מציע כיסא לתינוק להאכלה.

שמואל חיימוביץ: מדובר על כך שזה חלק מהעיצוב של המקום ו-15 אחוזים מהכיסאות יהיו כמו הכיסא שאתה יושב עליו.

שמואל חיימוביץ: זה כיסא מותאם.

גבריאלה עילם: למה 10 אחוזים?

אילן גילאון: יש מצב שבמסעדה של 100 אנשים יבואו 10 אנשים שצריכים את הכיסא הזה בו זמנית?

קריאה: לא.

רונן ארדיטי: אם הייתי חושב שזה המצב, לא הייתי מתווכח על ה-10 אחוזים.

אילן גילאון: אני יודע שזה המצב.

אילן גילאון: אמרתי לך שאתי אי אפשר להתווכח.

אילן גילאון: אני הייתי בעלים של מסעדה.

אילן גילאון: לנהל מסעדה זה יותר קשה מאשר לנהל מדינה, ואני מצהיר על כך כאן.

אילן גילאון: אני יודע מה אני אומר.

אילן גילאון: להפך, אדם שמגיע עם כיסא גלגלים, עוד היה מקבל בנוסף לכיסא גם הנחה כי הוא יושב בכיסא שלו.

רונן ארדיטי: זאת החשיבה.

רונן ארדיטי: אין לי ויכוח בעניין הזה.

אילן גילאון: תאמין לי שזאת לא השקעה קריטית בכיסא.

רונן ארדיטי: אני לא מתווכח.

אילן גילאון: תתפשר על דברים אחרים בהמשך.

אילן גילאון: ממשיכים בקריאה.

אייל לב ארי: (2)	סיפק החייב שולחנות לסועדים, יעמדו 5 אחוזים מהם, ולפחות שולחן אחד, בתנאי ת"י 1918 חלק 1 בסעיפים הדנים במידות אנוש ובטווח הגעה חזיתי.

אייל לב ארי: (3)	לבקשת אדם עם מוגבלות, יספק החייב נגישות מיידית ל תפריט המוצע לסועדים באחת מהתאמות הנגישות המנויות בתקנה 31(ד) המתאימה למוגבלותו של האדם, ובכפוף לאמצעים הטכנולוגיים המצויים בידי החייב.

צביה אדמון: אם אדם עיוור בא למקום, יקריאו לו את התפריט או יקליטו את התפריט מראש.

אילן גילאון: או שזה מונגש בכתב בריל?

צביה אדמון: בריל, זה נדיר.

צביה אדמון: אני חושבת שהאופציות האחרות הן יותר נגישות.

אילן גילאון: הקראה.

צביה אדמון: כן.

צביה אדמון: כתבנו שזה יהיה מיידי.

צביה אדמון: זאת אומרת, לא יהיה צריך לחכות ולתת זמן נוסף עד שיכינו לו את זה.

רונן ארדיטי: בדרך כלל המלצרים אומרים מה התפריט.

קריאה: זאת תקנה שימלאו אותה.

קריאה: אין ספק.

אילן גילאון: בסדר.

אילן גילאון: סביר.

אייל לב ארי: (4)	היה השירות חלק מרשת הסעדה, שבה עשרה סניפים לחות, יספק החייב לבקשת אדם עם מוגבלות תצלומים של המנות הנפוצות המוצעות לציבור.

קריאה: למה הוא צריך תמונות?

צביה אדמון: זה נועד לאנשים עם מוגבלות שכלית.

אילן גילאון: תדעו שאני תמיד בוחר כך, לפי התמונה.

אייל לב ארי: (ב)	בשירותי הסעדה בשיטת השירות העצמי – בהם הסועד נוטל את המזון אל צלחתו בעצמו – יוודא החייב בביצוע התאמות נגישות כי כל סוגי המזון המוצעים לציבור יהיו בטווח הגעה של אדם עם מוגבלות המתנייע בכיסא גלגלים, לפי הוראות ת"י 1918 חלק 1 בסעיפים הדנים בטווחי הגעה.

פנינה בן דוד: אצלנו הרבה פעמים יש מזנונים שלפעמים הם קצת מדורגים בגלל עיצוב, בגלל סידור וכולי, אבל כל הזמן יש אנשים שמסתובבים שם, מלצרים וכולי, שיכולים לעזור גם אם זה קצת יותר גבוה מהמזנון בדרגה הראשונה.

פנינה בן דוד: מה הדין במקרה כזה?

שמואל חיימוביץ: שמים למעלה את מה שלא טעים.

ישראל אבן זהב: אני חושב שאם יש עזרה, לא צריך הנגשה.

צביה אדמון: לא, אנחנו מתנגדים לכך.

צביה אדמון: אנחנו מדברים כאן על שירות בשיטת השירות העצמי.

צביה אדמון: זאת אומרת, אנשים לוקחים את האוכל בעצמם ואנחנו רוצים לתת את אותו שירות לאנשים עם מוגבלות ולא שהם יהיו תלויים באחרים.

שאול שרצר: הורדת עכשיו חמישים סלטים בארוחת הבוקר.

פנינה בן דוד: המקום הוא מצומצם ומוגבל.

פנינה בן דוד: זה גם עניין של מקום וגם עניין של עיצוב כי באמת יש שפע גדול אצלנו.

פנינה בן דוד: אפשר יהיה כל הזמן לקבל עזרה ואת זה אני מבטיחה.

אילן גילאון: יש כאן כמה דברים שצריכים לראות מה בא לפני מה.

אילן גילאון: אני חושב שבאחד העקרונות המנחים שלנו בוועדה כאן אמרנו שאנחנו שואפים לעשות ללא מגע יד ככל שניתן לעשות כי אנחנו מדברים על עצמאות ועל מכובדות.

אילן גילאון: כלומר, אפילו עצמאות ומכובות חשוב יותר ממספר הסלטים שנקבל.

אילן גילאון: לכן הנימוק הזה הוא נימוק.

קריאה: זה עניין של שטח.

פנינה בן דוד: כן.

פנינה בן דוד: זה עניין של שטח.

יעקב עילם: ברגע שיש אנשים במקום הזה, זה כבר לא שירות עצמי.

יעקב עילם: אין לכם מה לדאוג.

אילן גילאון: זה סתם.

אילן גילאון: זאת סמנטיקה.

אילן גילאון: אתה יודע שלאדם מוגבל, הבעיה הכי קשה לו היא השימוש או העזרה שהוא מקבל ממישהו אחר או לבקש את העזרה.

אילן גילאון: הוא מוכן לרעוב.

אילן גילאון: הוא לא הולך לשירותים.

אילן גילאון: הוא יכול לעשות כל דבר ולא לבקש את העזרה הזאת ואת זה הבנו.

אילן גילאון: נדמה לי שהבנו במבוא של הדברים את זה ולכן זה בעיקר הכיוון שלנו, ככל שניתן.

אילן גילאון: איפה הדילמה כרגע?

אילן גילאון: אני רוצה להבין.

אילן גילאון: לגבי השטח.

צביה אדמון: אין כאן דילמה.

צביה אדמון: אנחנו כתבנו במפורש כל סוגי המזון.

צביה אדמון: זאת אומרת, לא כל המנות.

צביה אדמון: זאת אומרת, אם יש למשל לחמניות, רוצים לשים אותם בסידור יפה, כפי שעושים במלונות, לפחות חלק מהלחמניות יהיו בהישג יד.

צביה אדמון: לא צריך שהכל יהיה.

פנינה בן דוד: אני לא מדברת על הדברים הבסיסיים, אבל יש דברים שלא תתחילי לחלק לקומה ראשונה ולקומה תחתונה.

פנינה בן דוד: את אומרת לי שאני אשים כפול את כל הדברים.

יעקב עילם: לא כפול.

יעקב עילם: חלק.

פנינה בן דוד: עם חלק אין בעיה.

יעקב עילם: לא כל סוגי הלחם.

יעקב עילם: לא כל סוגי הסלט.

שמואל חיימוביץ: הנושא הזה סוכם עוד לפני שנתיים בדיונים שהיו עם התאחדות המלונות ואני מתפלא שעכשיו עוד פעם מעלים את זה.

פנינה בן דוד: כי הערנו את זה ולא קיבלתם את דעתנו.

שמואל חיימוביץ: גם עכשיו לא מקבלים.

טל לב: כלקויית ראייה במבחן המציאות מתחום הנושא של המלונאות, אני מאוד עצמאית בשטח ומגיעה למספר מלונות בעצמאות מלאה.

טל לב: אני עם שדה הראייה שלי נזקקת לעזרה בנושא של ההגשה, גם כאשר זה בהישג יד.

טל לב: בנושא הזה הדבר הוא עוד יותר חשוב, בנושא הנגישות והשירות מבחינת העיוורים.

טל לב: הווה אומר, אנחנו כלקויי ראייה ועיוורים כן נצטרך את העזרה כי אנחנו לא נוכל להגיע לכל המזונות לבד אפילו אם אנחנו רוצים את סופר העצמאות.

טל לב: אני לא רואה בזה שום בושה.

אילן גילאון: אין סתירה בין הדברים.

צביה אדמון: שני הדברים ישנם.

צביה אדמון: גם עניין הסיוע מוזכר כאן בהמשך התקנות.

צביה אדמון: יחד עם זאת, למרות שאנחנו כן מחייבים סיוע במקרים מסוימים, כולל לאנשים עם מוגבלות ראייה, אנחנו עדיין דורשים עצמאות מרבית בנושא.

שמואל חיימוביץ: כל אחד בתחומו.

אילן גילאון: אנחנו משאירים את זה כך.

גבריאלה עילם: הערה נוספת, בקשה לצביה.

גבריאלה עילם: אם אפשר להוסיף בסעיף הזה גם שתהיה גישה, לא רק טווח הגעה, כי כאשר מתייחסים כאן לטווח הגעה, מניחים שאפשר יהיה להתקרב אל הדוכן.

גבריאלה עילם: לא הכל זה בתי מלון.

צביה אדמון: אלה לא בתי מלון בכלל.

גבריאלה עילם: יש רשתות שירות עצמי שיש נגיד מסלול – שלא יהיה מחסום ושאפשר יהיה לגשת.

צביה אדמון: זה נושא המעברים שמוסדר במקום אחר בתקנות.

גבריאלה עילם: אבל הוא לא מתקשר לכאן.

צביה אדמון: הוא כן.

צביה אדמון: תסתכלי על הרישא של התקנה שמדברת על 9 עד 35 לפי העניין.

צביה אדמון: זה כולל את תקנה 17.

אילן גילאון: תעשו לינק לדברים.

אייל לב ארי: (ג)	החייב יספק לבקשת אדם עם מוגבלות כל שירות עזר סביר, כאמור בתקנה 54, כגון: מציאת מושב פנוי, תיאור בעל פה של המזון המוצע במקום, סיוע בנשיאת המזון מהדלפק אל מושבו, תיאור מיקומם של כלי האוכל והשירות, והכל לפי העניין.

קריאה: זה הרי מופיע ב-31.

ראובן ברון: אני חושב שתקנה 54 לא מוסיפה לנו כאן אינפורמציה או פרטים.

ראובן ברון: לכן הייתי מוריד את ההפניה לתקנה 54 כי זה עלול רק לבלבל.

צביה אדמון: להפך.

צביה אדמון: 54 מרחיב על מה שכתוב כאן.

צביה אדמון: יש דברים שלא כתובים כאן ואנחנו רוצים להבהיר.

צביה אדמון: שירות העזר הסביר כולל גם את מה שנמצא שם.

ראובן ברון: כן, אבל כאן כתוב כגון.

ראובן ברון: ברגע שיש כגון ויש כמה דוגמאות, אני גם השוויתי בין התקנות, אז 54, אני לא בטוח שהתקנה מוסיפה אפילו דבר אחד.

צביה אדמון: 54 קובע עיקרון.

צביה אדמון: לדעתי אין שום צורך להוריד את ההפניה כי היא נכונה.

אייל לב ארי: (ד)	בסימן זה, "שירות הסעדה" – מסעדה, בית קפה, בר או כל מקום אחר שמגישים בו מזון ומשקעות לציבור וכן שירות הסעדה (קייטרינג).

דוד חדד לוי: משטרת ישראל מבצעת שירותי הסעדה.

דוד חדד לוי: יש לנו חדרי אוכל בכל תחנות המשטרה והיינו רוצים לקבל פטור מהנושא הזה כי אצלנו, כאשר יש בעיה, אנחנו פותרים אותה נקודתית באותו חדר אוכל.

דוד חדד לוי: לא יתכן שחדר אוכל שלא זקוק לזה, זה יהיה  שם כי מי שמקבל את שירותי ההסעדה, אלה רק שוטרים ולא אזרחים.

שמואל חיימוביץ: זאת הסדרה במקומות עבודה.

צביה אדמון: זה קשור למקומות עבודה.

אילן גילאון: דווקא שמעתי שאתם מאכילים גם אזרחים.

דוד חדד לוי: זה שירות בתי הסוהר ולא אנחנו.

צביה אדמון: התשובה היא פשוטה מאוד.

צביה אדמון: מדובר כאן בשירותי הסעדה לציבור הרחב.

צביה אדמון: אם זה מקום הסעדה, קנטינה במקום עבודה, היא לא נכללת בכלל בתקנה הזאת.

צביה אדמון: זה פרק אחר בחוק השוויון ולא כאן.

דוד חדד לוי: בסדר.

דוד חדד לוי: תודה.

אילן גילאון: חוץ זה, אני מניח שמשטרת ישראל צריכה להכניס גם אנשים עם מוגבלות לעבודה אצלה.

דוד חדד לוי: יש לנו ואנחנו פותרים את זה נקודתית.

דוד חדד לוי: יש לנו גם מוגבלי ראייה, עיוורים, יש לנו מכל הסוגים וכל חדר אוכל שיש בו אדם זה או אחר, פותרים את זה נקודתית, אבל לבוא ולעשות 10 אחוזים בחדר אוכל שלא קיימים בו, זה מיותר.

אילן גילאון: קיבלת תשובה להערתך.

שאול שרצר: אני מבקש להוציא מכלל הסעיף הזה מזנונים של בתי קולנוע.

אילן גילאון: למה?

שאול שרצר: כיוון שאין שם כיסאות, אי אפשר שם להקריא את התפריט אם אתה רוצה פופ קורן.

צביה אדמון: זה לא חל עליכם.

שאול שרצר: זה לא פחות מ-50 מטרים.

שמואל חיימוביץ: מה אתה רואה כאן שחל על מזנון של בית קולנוע?

שאול שרצר: כלום.

שמואל חיימוביץ: אז מה אתה רוצה?

צביה אדמון: אז מה הבעיה?

שאול שרצר: לכאורה, לפי מה שכתוב, הכל.

אילן גילאון: שאול, לזה קוראים שאלת קיטבק.

שאול שרצר: אתה צודק.

שאול שרצר: הוא שאל מה אתה חושב שחל.

אילן גילאון: לא, אין כאן שום דבר.

שמואל חיימוביץ: אני אגיד לך מה חל.

שמואל חיימוביץ: גובה הדלפק, הגישה והאפשרות לגשת לעמדת שירות בה המזנונאי נותן את המוצרים, והאפשרות לראות את המוצרים, בהחלט תחול אבל לא מכאן.

שמואל חיימוביץ: אין לך כאן מקומות ישיבה לסועדים.

שאול שרצר: לפעמים יש.

שמואל חיימוביץ: לסועדים?

שאול שרצר: לפעמים יש כמה מקומות.

שמואל חיימוביץ: אלה מקומות הסבה.

שמואל חיימוביץ: לא לסועדים.

שאול שרצר: הסבה.

שאול שרצר: הסועדים לכאורה, אלה שקונים ופלה.

שמואל חיימוביץ: אלה לא סועדים אלא ממתינים.

שאול שרצר: לכן אני אומר, לשם הבהרה, שלא יבואו ויאמרו לי שאני מסעדה ושעכשיו אעשה כך וכך.

אילן גילאון: אתה לא במתאר הזה בכלל.

אילן גילאון: אני לא חושב שמדובר על המתאר הזה.

אילן גילאון: אם אני מוכר מלבי, זה לא חל עלי.

שאול שרצר: איפה זה כתוב?

גבריאלה עילם: כתוב כל מקום שמגישים משקה.

שאול שרצר: תראה את ההגדרה.

שמואל חיימוביץ: אם זה מעל 50 מטרים ויש מקומות ישיבה והכל, גם במקרה של מלבי.

צביה אדמון: מהיכרותי את הדלפקים בבתי הקולנוע, הדבר היחיד שיחול עליהם בדרך כלל זה נושא של הנחת ---

אילן גילאון: יכול להיות שאתם צריכים לסייג את זה ולא לקרוא לזה בתי קולנוע אלא כל מקום שהוא במתאר.

שמואל חיימוביץ: כתוב.

שמואל חיימוביץ: כל מקום אחר.

צביה אדמון: צריך להבחין.

צביה אדמון: בדרך כלל אין שם מקומות ישיבה, אין שם תפריט בכתב שצריך להתאים אותו ולכן התקנות האלה ממילא לא חלות עליהם.

צביה אדמון: אין צורך להחריג אותם כי זה לא יחול.

צביה אדמון: אם הם כן עושים פינות ישיבה, אם הם כן שמים שולחנות וכיסאות, הם ידאגו לכיסאות.

אילן גילאון: שאול חושש מן הפרשנות של שופט שיבוא מאן דהוא לבית קולנוע והלובי שלו הוא מאה מטרים ומגישים שם פופ קורן שעונה להגדרת אוכל, ותהיה לו עילה לתביעה.

צביה אדמון: מה הוא ידרוש?

צביה אדמון: הרי אין שם שום דבר להתאים.

צביה אדמון: אין שם תפריט שצריך להתאים אותו.

צביה אדמון: אין שם תפריט בכתב.

שאול שרצר: בטח שיש.

צביה אדמון: אין תפריט בכתב שצריך להתאים אותו, אין שם כיסאות ושולחנות.

שאול שרצר: יש.

שאול שרצר: הכל יש.

קריאה: אם יש, זה צריך להיות מותאם.

שאול שרצר: אבל זה לא מיועד לסועדים.

אילן גילאון: למה זה מיועד?

שאול שרצר: זה מיועד לבתי הקולנוע, לאלה שבאים לצפות בסרטים.

אילן גילאון: אבל אלה שבאים לסרטים, הם מוגבלים.

אילן גילאון: אני לא מבין אותך.

אילן גילאון: אם אין דבר כזה במקום, אם אין שולחן ואין כיסא ואין תפריט, אין מה להתאים.

אילן גילאון: אם יש, אז צריך להתאים.

שאול שרצר: יש בצד כורסאות.

שאול שרצר: זה לא לאלה שבאים למזנון.

קריאה: זה נקרא פינות המתנה לאולם.

צביה אדמון: פינות המתנה לאולם, זה לא בחוק הזה.

שאול שרצר: הם יאמרו שזה לא מזנון אלא זאת מסעדה וצריך להתאים אותה.

שמואל חיימוביץ: נכון, כי אם אתה שם במקום מושבים נמוכים, אני מניח שבעתיד גם תשים שני משובים קבועים כדי שגם מי שלא יכול לשבת נמוך, יוכל לשבת בהם, במיוחד שאלה במיוחד צריכים לשבת בהמתנה.

אילן גילאון: אנחנו נשתמש בתקדים בנימין הלוי לגבי כפר קאסם, מהי פקודה בלתי חוקית, לגבי מהי מסעדה.

אילן גילאון: מסעדה היא מקום שדגל גדול ושחור ולבן של מסעדה מתנוסס מעליה.

שאול שרצר: כתוב כל מקום אחר.

אילן גילאון: כל מה שאתה אומר כאן, איננו מסעדה בשום צורה שהיא.

שאול שרצר: כתוב או כל מקום אחר.

צביה אדמון: במידה שקיימים הדברים האלה, הם צריכים להתאים אותם אבל בדרך כלל אין כאן דברים שחלים עליהם.

צביה אדמון: אם יש להם תפריט, הם אמרו בעל פה לאדם?

צביה אדמון: בא אדם חירש וירצה לדעת מה ניתן שם, הוא לא יכול לראות מה יש במקום.

צביה אדמון: או נניח הוא לא יכול לראות, עיוור וחירש, והוא בא עם מלווה.

שאול שרצר: אסור לי אפילו להתווכח עם הבן אדם אליבא דגישתכם, ואני מסכים לה.

שאול שרצר: יבוא איזה נודניק ויבקש שאומר לו מה יש ועומדים מאה אנשים מאחוריו.

צביה אדמון: שוב אתה מתפרץ לדבריי ולא נותן לי להשלים משפט.

שאול שרצר: סליחה.

צביה אדמון: דובר על זה בעבר.

צביה אדמון: מה כבר יכול לקרות?

צביה אדמון: אדם ירצה לדעת מה ניתן במקום ומה נמכר במקום ואתה תאמר לו?

צביה אדמון: ואם זה אדם חירש, מקסימום תכתוב לו על פיסת נייר שיש להם וופלים?

צביה אדמון: מה הבעיה כאן?

שאול שרצר: העומס.

צביה אדמון: נניח שיש לכם שלושה שולחנות שם, שלושה שולחנות של מקום מכירת האוכל.

שאול שרצר: אין כאלה.

צביה אדמון: אז אין לכם שום דבר.

אילן גילאון: את הנושא הזה סיימתם.

אילן גילאון: תודה רבה.

שמואל חיימוביץ: הטענה של העומס נראית ממש פוגענית.

שמואל חיימוביץ: יכלו לומר שאנשים לא יטוסו ואנשים לא יעלו לרכבת.

שמואל חיימוביץ: די.

שאול שרצר: אני לא מבין למה אתם משתמשים תמיד במילות מפתח כמו מקום אחר.

שאול שרצר: מה קרה?

שאול שרצר: למה לא להתווכח על המהות?

שמואל חיימוביץ: אחר כך מתווכחים אתנו ואומרים לנו כל מיני מקומות.

שאול שרצר: אתה שאלת אותי מה אני חושב שחל כי רצית להכשיל אותי, מכיוון ששנינו יודעים שזה לא חל על המזנון.

שאול שרצר: אני אומר לך שכתבת מקום אחר, היית כזה גאון, תוציא את זה כי זה לא חל.

שמואל חיימוביץ: קודם כל, לא רציתי להכשיל אותך אלא רציתי שלבד תגיע להכרה שאין בעיה.

שאול שרצר: לבד לא הגעתי להכרה.

שאול שרצר: כתוב מקום אחר.

שאול שרצר: לאיזו הכרה אני צריך להגיע?

אילן גילאון: יש לי כבר מספיק במליאה אחד שנותן בוקסים והשני דורך על הרגליים.

אילן גילאון: עזבו אותי עם זה.

אילן גילאון: הנושא מובן.

אילן גילאון: שאול, לך לסבירות של אנשים ולא לסבירות של עורכי דין.

שאול שרצר: של שופטים ואנשים.

אילן גילאון: של אנשים, של בני אדם.

שאול שרצר: אנשים ובני אדם שמגישים תביעות, זאת בכלל לא סבירות.

אילן גילאון: הבנו את ההערה, הבנו את הערת הנגד.

אילן גילאון: חבר'ה, בבקשה מכם, אני רוצה להתקדם.

ראובן ברון: בהגדרה כתוב מקום שמגישים.

ראובן ברון: אני אהיה שבע רצון אם יסתבר שזה לא מקום, שמישהו יבין שמדובר שמגישים.

ראובן ברון: כלומר, מקום בהגשה ולא בשירות עצמי.

ראובן ברון: האמת שלא מצאתי פתרון ואולי אתם תמצאו את הפתרון.

אילן גילאון: אין פתרון כי הכוונה לאותו הדבר.

אילן גילאון: זה מגיש או מוגש.

שמואל חיימוביץ: גם הגשה עצמית היא הגשה.

אילן שפירא: לדואר יש שאלה לגבי מה שנאמר כאן וזה לא רשום.

אילן שפירא: חדר אוכל במקומות עבודה.

צביה אדמון: לא חל.

אילן שפירא: זה לא כתוב.

צביה אדמון: לא צריך לכתוב.

אילן שפירא: מקום בו מגישים מזון לציבור.

אילן שפירא: גם העובדים שלי הם ציבור.

אילן שפירא: לא כתוב בתשלום או לא.

צביה אדמון: ציבור בלתי מסוים.

אילן שפירא: זה את אומרת, אבל זה לא כתוב.

אילן גילאון: חברים, זה אחרי ההסכמות בשולחן העגול?

צביה אדמון: הדואר לא הוזמן לישיבת שולחן עגול כי הדואר לא מספק שירותי הסעדה.

אילן גילאון: זה חל עליו או לא חל עליו?

צביה אדמון: לא חל עליו.

צביה אדמון: זה לא שירות ציבורי.

אילן שפירא: איפה זה כתוב?

צביה אדמון: בחוק השוויון.

אייל לב ארי: 19 רבתי מגדיר שירות ציבורי.

אייל לב ארי: בין היתר, מעבר לשירותים המנויים בתוספת השנייה, מיועד לכלל הציבור או לחלק בלתי מסוים ממנו.

אילן שפירא: מי אמר ששירותי הסעדה זה שירות ציבורי?

שמואל חיימוביץ: כתוב.

אילן גילאון: בבנק הדואר יש לכם תוכניות לפתוח מסעדות?

אילן שפירא: יש בעיה סמנטית אחרת.

אילן שפירא: ההגדרה של שירותי הסעדה מסתיימת במילה "לשירותי הסעדה".

אילן שפירא: זאת אומרת, המילה מגדירה את עצמה וזה לא עובד בעברית.

צביה אדמון: אני לא הוספתי את זה.

אילן שפירא: כתוב.

אילן שפירא: שירותי הסעדה הם מסעדה, בר ושירותי הסעדה.

אייל לב ארי: קראתי את זה כשירות קייטרינג לא הסעדה.

אייל לב ארי: מחקתי את שירותי הסעדה.

אייל לב ארי: נשאר רק קייטרינג.

רונן ארדיטי: יש לנו התייחסות אחת לנושא דלפקי השירות.

רונן ארדיטי: יש את העניין של הברים.

רונן ארדיטי: בברים, הבר עצמו הוא בר שהוא גבוה והגדרה של דלפק שירות היא מראש נמוכה יותר.

רונן ארדיטי: בסוגיה הזאת דנו עם הנציבות ואני לא יודע איפה אנחנו מכניסים את זה כאן בהמשך, אבל אני רוצה להחריג את הברים מהנושא של דלפק שירות ובמידת הצורך לאפשר להם פינת ישיבה נגישה.

אילן גילאון: למה נדמה לי שדיברנו על זה בשבוע שעבר?

צביה אדמון: לא. לעניין הברים, אנחנו מבינים את הבעייתיות של זה.

צביה אדמון: אנחנו מוכנים לפטור ברים מהנמכת הדלפק כל עוד לבקשת אדם עם  מוגבלות יסופק לו שולחן נגיש או מושב נגיש לפי העניין.

שמואל חיימוביץ: והוא יוכל לשבת עם חברים ולא לבד.

אילן גילאון: גם אני חושב שצריך לקבל את זה מהסיבה הפשוטה שאי אפשר להעיף את הבירה רחוק.

גבריאלה עילם: אני רוצה לומר שראינו כמה ברים בחוץ לארץ, בארצות הברית, כאשר חלק מהדלפק הוא קצת הונמך.

גבריאלה עילם: הוא לא הונמך לגובה ישיבה כזה אלא הונמך לגובה 90, גובה שבן אדם יכול להגיע עם היד כלפי מעלה.

גבריאלה עילם: אגב, זה היה מעוצב מאוד יפה.

אילן גילאון: לא נהיה אמריקה.

אילן גילאון: צביה, אני רוצה שתסבירי מהו השולחן העגול הזה כדי שיהיה ברור לכל אחד ואיך הוא יכול להגיע, כי זה שולחן אובלי והוא לא יכול להמשיך להיות שולחן עגול.

צביה אדמון: האמת היא שגם השולחן בנציבות הוא לא עגול ממש אלא הוא מוארך ומלבני.

צביה אדמון: אנחנו לפני מספר חודשים הגענו למסקנה, בעקבות התייעצות עם הוועדה, שעל מנת לקדם את התקנות ואת התהליך של ההתקנה שלהן, ושלא ניתקע כאן בוויכוחים על כל סעיף, נקיים ישיבות מקדימות בנציבות, גם של נותני השירות וגם של מקבלי השירות, ארגוני הנכים, על מנת להגיע לנוסח מוסכם, כדי שנוכל להגיע לכאן כמו היום עם נוסח שכבר נדון ועובד, כאשר  כל המחלוקות והבעיות האפשריות כבר הועלו ולא נופתע כאשר אנחנו מגיעים לכאן.

צביה אדמון: זה התהליך שאנחנו מקיימים כעת לגבי כל הסעיפים הבאים שיידונו בהמשך.

שמואל חיימוביץ: אני לא מבין את ההערה הזאת של אלה שטוענים שלא הוזמנו.

שמואל חיימוביץ: אם זה למשל הדואר שהוא לא רלוונטי לעניין, עם כל הכבוד.

אילן שפירא: לא הערתי.

שמואל חיימוביץ: ואם זה שאול שמעיר הערות.

פנינה בן דוד: שאול והמלונות.

שמואל חיימוביץ: אני מבין שאנחנו לא יושבים באופן פרטני מול כל גורם וגורם.

שמואל חיימוביץ: אנחנו מחפשים איזה גורם שמייצג תחום.

שמואל חיימוביץ: ברגע שיש לנו גורם שמייצג מסעדות, גם הוא ייצג את המסעדות בבתי המלון.

אילן גילאון: אני יוצא מנקודת הנחה שהנציבות היא הראשונה שמעונינת שבשולחן העגול הזה ישב כל מי שעשוי להתנגד.

אילן גילאון: אני רוצה להמשיל את זה כאילו למה שקשה באימונים וקל בקרב או תזמורת שצריכה לעשות חזרה לקראת ההופעה.

אילן גילאון: זה מה שצריך.

אילן גילאון: אני יכול לחשוב שזה היה בתום לב אבל נא להקפיד שזה לא יקרה שוב.

אילן גילאון: אני לא נכנס לזה.

אילן גילאון: אני יוצא מהנחה שלכם יש עניין שכולם יהיה ליד השולחן שלכם.

צביה אדמון: יש לנו דיון נניח על התאמות וערכאות שיפוטיות בבתי משפט.

צביה אדמון: האם אני צריכה להזמין גם את בתי הקולנוע?

אילן גילאון: לא.

צביה אדמון: אני לא יכולה להזמין את כולם.

אילן גילאון: צריך להזמין את הגורמים הרלוונטיים.

שאול שרצר: אני מבין שאתה חושב שזה לא חל על מזנונים, אז תוציא אותם.

שאול שרצר: אל תזמין אותי.

אילן גילאון: אני לא חושב שכאן מישהו מנסה לסבן מישהו.

אילן גילאון: אנחנו כאן עושים איזושהי מלאכה שהיא חייבת להיות וין-וין בסוף.

שאול שרצר: עד היום גם אני חשבתי כך.

אילן גילאון: אנחנו גם צריכים לחוקק וגם לממש את החוקים שלנו.

אילן גילאון: אני חוזר על זה כל ישיבה.

אילן גילאון: אין שום סיבה לנו להפוך את הנושא של נגישות לאות מתה.

אילן גילאון: אנחנו רוצים שהיא תצליח ולראיה הנושא של הדחייה בזמנים.

אילן גילאון: אנחנו הולכים ומתאמצים ולו בלבד שנלך בראש הזה של הנגשה קדימה ואנחנו גם מקיימים כאן דיון שיכולנו לחסוך אותו נניח, ולמה אנחנו מקיימים את הדיון הזה?

אילן גילאון: לפעמים נאמרים דברים שהם לא בדיוק מהות החוק אבל זה כדי שתהיה מקסימום הסכמה כי אני מבין שללא הסכמה רחבה, ללא קונצנזוס ענק בעניין הזה, הדבר הזה לא יתממש.

אילן גילאון: לכן כאן כולם צריכים להיות פתוחים, גמישים ותומכים כדי שנתקדם כי אחרת נישאר כאן שבעים שנים.

פנינה בן דוד: כדי לקרוא את הנושא ולהעיר הערות, אפילו אולי להגיע אתם לשולחן עגול, צריך לראות את החומר מראש.

פנינה בן דוד: בניגוד למבנים שאנחנו מקבלים שבוע-עשרה ימים את החומר ישר מיהודה, ואנחנו רואים אותו, גם יש לנו זמן והוא אומר לנו עד מתי יש לנו זמן להעיר הערות.

אילן גילאון: יש סיבה שהחומר לא הגיע השבוע?

צביה אדמון: החומר נשלח לכל אלה שהיו.

אילן גילאון: אני לא שואל מה קרה.

אילן גילאון: אני מדבר על העתיד.

פנינה בן דוד: גם צביה אומרת שהחומר נשלח לכל מי שהיה בשולחן העגול אבל אני לא הייתי בשולחן העגול.

אילן גילאון: אני לא חושב שמישהו שהוא לא רלוונטי לדיון, הוא בעצמו מעונין לבוא לדיון כי אין לו מה לעשות.

אילן גילאון: אם היא דנה בנושא של בתי המשפט, לא נראה לי שהמלונות מתעניינים בדיון הזה.

אילן גילאון: זה סביר מה שאני אומר כאן או לא?

אילן גילאון: יש לנו הפסקה ואחרי כן אנחנו ממשיכים.

שאול שרצר: רגע, אני רוצה לומר משפט אחד.

שאול שרצר: אני חושב שעד היום היינו מאוד גמישים ובאמת התייצבנו וגם הוועדה הזאת הראתה גמישות.

שאול שרצר: אני נגד זה שמישהו יאמר לא לפני שהוא חושב ולפני שהוא מסכים או לא מסכים, רק בגלל שהאות הזאת כתובה ובגלל שהתכנס שולחן עגול או לא שולחן עגול.

שאול שרצר: אני לוקח את המקרה הספציפי הזה בתור דוגמה מכיוון שהוא חד משמעי.

שאול שרצר: אם גם אני וגם הנציבות חושבים שהסעיף לא חל על מזנונים, אני מבקש להוציא את זה  כי גם אנחנו מתגמשים במקום שאפשר

שמואל חיימוביץ: על איזה מזנונים אתה מדבר?

שאול שרצר: על מזנונים בבתי קולנוע.

אילן גילאון: לא. הדיון כאן מתנהל די חופשי, אבל הזמן הוא משאב שאין לו תחליף.

אילן גילאון: לדיבורים יש תחליף.

שאול שרצר: גמישות זה עניין שעובד לשני הצדדים.

אילן גילאון: אני מבקש שתדונו ביניכם.

אילן גילאון: בדיוק את הדיון הזה אני רוצה שתעשו בין משפטנים ולא תביאו אותי לשולחן הזה.

צביה אדמון: לא. הסעיף הזה חל על מזנונים בבתי קולנוע, אבל מכיוון שאין להם את הדברים, זה לא חל.

אילן גילאון: אבל זה נשמע לא טוב, כי זה ישר מעורר מצב של אי אמון.

אילן גילאון: עובדה, למה אני יודע שיש אי אמון?

אילן גילאון: עובדה שיש על זה ויכוח.

אילן גילאון: את אומרת שאין דבר כזה, כי אין שם לא תפריט, לא כיסא ולא כלום.

שמואל חיימוביץ: אם אנחנו נאמר על בתי קולנוע משהו, יבוא מישהו ויאמר שיש לו מזנון בקניון וגם הוא רוצה את הפטור הזה.

אילן גילאון: אני מחפש הגדרה אוניברסלית לא של בית קולנוע אלא של האופי של המקום.

צביה אדמון: זה ישנו.

אילן גילאון: זה צריך גם לספק אותך.

שאול שרצר: למחוק את כל מקום אחר.

שאול שרצר: מסעדה, בית קפה, בר – זה מספיק.

שאול שרצר: למה הוספתם כל מקום אחר?

צביה אדמון: לא. כל מקום אחר שבו מוגש אוכל ולא משנה איך הוא קורא לעצמו.

שאול שרצר: שיבוא המקום ההוא שקורא לעצמו ויאמר שהוא לא מסעדה, לא קפה או בר.

שמואל חיימוביץ: לא.

שאול שרצר: זה ויכוח שאני יכול לעמוד בו.

אילן גילאון: תדונו בסעיף הזה ותגיעו לסיכום משפטי.

אילן גילאון: אני לא יודע.

אילן גילאון: אל תאמרו לי לא אלא תגיעו לסיכום.

אילן גילאון: אני בטוח שתצליחו להגיע לפתרון.

אילן גילאון: תודה.

צביה אדמון: יש לזה פרשנות משפטית.

אילן גילאון: אני לא משפטן ואני לא מבין את הדקות הזאת, ואם אני לא מבין אותה, תאמינו לי שעוד כמה אנשים לא מבינים אותה.

שאול שרצר: אם אתה תגיד שצריך לקיים דיון על זה, הוא יקיים דיון על זה.

אילן גילאון: אני לא רוצה לקיים דיון על זה אלא אני רוצה שתגיעו להסכמה איך אתם מגדירים את זה משפטית.

שאול שרצר: בסדר.

אילן גילאון: לא דיון.

אילן גילאון: תחסכו לי את הדברים האלה.

אילן גילאון: תודה רבה .