הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 18, פרוטוקול מספר 60, 2010-07-06 11:00

דני דנון: צהרים טובים.

דני דנון: אני רוצה קודם כל להודות לאורחים שהגיעו לישיבת הוועדה, גם היהודים וגם הערבים.

דני דנון: ברוכים הבאים.

דני דנון: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד שמתקיימת בשטח.

דני דנון: באנו לכאן להתרשם מהזכויות של הילדים בעקבות הידרדרות המצב הביטחוני.

דני דנון: מה שראינו בסיור ובביקור בבתים כאן, המצב כרגע הוא מצב בעייתי מאוד לכל ילד.

דני דנון: כהורה אני אומר זאת.

דני דנון: ילדים שגדלים בתנאים כאלו, שצריכים לנסוע ברכבים ממוגנים בלבד במשך שעות היום והם חוזרים הביתה בשעות הצהרים וסגורים בתוך הבית.

דני דנון: ראיתי שיש כאן

דני דנון: ניסיון ליצור תנאים סבירים, אבל ילד שלא יוצא החוצה ולא חי בסביבה, זה בעייתי מאוד.

דני דנון: הרצון שלנו הוא לראות איך אנחנו משפרים את איכות החיים של הילדים בשכונה.

דני דנון: דאוד, בהזדמנות הזאת אני רוצה לומר שמבחינתנו ילדים הם ילדים והוועדה מטפלת בכל הילדים באשר הם.

דני דנון: אנחנו נשמח לקיים דיון קצר בכנסת אליו יגיעו נציגי הוועד ונציגי התושבים כדי לראות איך – בלי קשר לפוליטיקה הגבוהה שמתקיימת למעלה – מצליחים לעשות פרוייקטים משותפים לטובת הילדים, כך שתהיה להם איכות חיים יותר טובה וסבירה.

דני דנון: אני רוצה לבקש את נציגי משרד החינוך להתייחס קודם כל לגבי הקטע הביטחוני.

דני דנון: נמצא אתנו מיכה מרש ממשרד הבינוי והשיכון ואני רוצה לשמוע ממך סקירה קצרה על ההידרדרות מבחינת תקריות ואירועים שקרו בחודשים האחרונים, במיוחד בנושא הרכבים שמסיעים ילדים בבוקר ואחר הצהרים, ואיך באמת הילדים בתוך הרכב, האם יש ליווי של הורה או של מבוגר אחר.

דני דנון: מה הנהלים לגבי הילדים בהסעות שאתם אחראים עליהם.

מיכה מרש: ההידרדרות התחילה מאז עופרת יצוקה, בסוף שנת 2008-תחילת 2009.

מיכה מרש: מאז התחילו זריקות אבנים ובקבוקי תבערה לרכבים.

מיכה מרש: נקודת המפנה הגדולה קרתה ב-1 במרץ 2010, כאשר ירו על ג'יפ אבטחה שישה כדורים בשעה 2:00 לפנות בוקר בצומת 5 שנמצא כאן למטה.

מיכה מרש: הכדורים פגעו ברגלו של מאבטח.

מיכה מרש: הרכב אז לא היה ממוגן ירי.

מיכה מרש: רכב ממוגן ירי נכנס יום או יומיים לאחר מכן, כאשר התחלנו להתארגן בנושא הזה.

מיכה מרש: משטרת ישראל הנחתה אותנו להיכנס עם רכב ממוגן ומאז, מה-1 במרץ 2010 – אפשר לומר שמה-2 או ה-3 במרץ, אז נכנס הרכב בפועל – אנחנו נכנסים רק עם רכב ממוגן ירי כאשר הרכב הממוגן ירי הוא פחות לנושא של הירי אלא יותר לכל הנושא של האבנים ובקבוקי התבערה.

אורלי לוי אבקסיס: זורקים כאן בקבוקי תבערה באופן שוטף?

דני דנון: מתי היה האירוע האחרון שילדים היו ברכב והיו זריקות אבנים או בקבוקי תבערה?

מיכה מרש: אתמול היו אבנים, אבל בקבוקי תבערה זה קורה פחות ולא קורה כמו זריקת אבנים.

אורלי לוי אבקסיס: אתם תופסים את המיידים?

מיכה מרש: התפקיד שלנו הוא לא לתפוס אותם אלא התפקיד של מערכת האבטחה היא להביא את התושבים מנקודה א' לנקודה ב' בצורה הכי בטוחה.

מיכה מרש: מי שמתעסק בכל הנושא של תפיסה, זאת משטרת ישראל ולא אנחנו.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אנחנו יודעים על מקרים.

מיכה מרש: כן, יש כמה מקרים שנתפסו.

מיכה מרש: אני לא מעורב בכל הנושא הזה.

דני דנון: לפרוטוקול.

דני דנון: אנחנו ביקשנו נציג של המשרד לביטחון פנים להגיע לישיבה, אבל הם סירבו להגיע בטענה שהאחריות הביטחונית היא על משרד השיכון, כאשר לנו ברור שהאבטחה ההיקפית היא של המשרד לביטחון פנים ומי שאחראי לאבטחת הצירים כמובן זה לא אתם.

דני דנון: לכן מן הראוי שיהיה כאן

דני דנון: גם נציג המשרד לביטחון פנים ואנחנו כמובן בסיכום נתייחס לנושא הזה ונוציא מכתב לשר.

דני דנון: אני רוצה לומר שהשר אהרונוביץ מודע לנושא והוא גם ביקר כאן והוא מחויב לביטחונם של הילדים.

דני דנון: יש דברים שחסרים לכם?

דני דנון: לדוגמה, ראיתי באחד הבתים שזורקים שם מכונות כביסה ואבנים ליד בית הכנסת.

דני דנון: למה אין שם מצלמה או אמצעים אחרים?

מיכה מרש: יש שם מצלמה.

דני דנון: היא מצלמת את מי שזורק את האבנים ואתם מעבירים את התצלום?

מיכה מרש: יש מצלמות עד ששוברים אותן ואז מתקנים אותן.

דני דנון: מה היית יכול לעשות כדי לשמור יותר טוב על הילדים?

מיכה מרש: כרגע אין איזשהו משהו.

קריאה: הנסיעה ברכב ממוגן ירי הוא ממקום מסוים והנהגים מאוד מאומנים ומגיעים עד לפתח הבית.

דני דנון: מי מלווה את הילד?

קריאה: מאבטחים.

קריאה: יש הורה מלווה.

דני דנון: יש הורה מלוה?

מיכה מרש: זה תלוי בגילאים.

מיכה מרש: אחרי גיל שלוש אנחנו מסכימים שהם יהיו לבד.

דני דנון: בלי הורה.

מיכה מרש: בלי הורה.

מיכה מרש: כאן זה אחרת.

מיכה מרש: אני אחראי על כל האבטחה במזרח ירושלים.

מיכה מרש: בעיר העתיקה זה קצת שונה ממקומות אחרים וכאן זה קצת אחרת.

מיכה מרש: כאן הילד לא יוצא לבד.

מיכה מרש: אין מצב שילד בן שלוש יצא לבד.

דני דנון: כמה ילדים גרים במתחם?

קריאה: 13 נכון לאתמול.

דני דנון: נכון לרגע זה.

אורלי לוי אבקסיס: 13 במבנה הזה או במתחם?

מיכה מרש: יש עוד משפחה אחת שם.

דני דנון: אני רוצה לבקש מנציגת מנח"י להתייחס.

דסי בראי: אני נציגת משרד החינוך.

דסי בראי: אני ממונה על החינוך הדתי בעיר.

דני דנון: מה המסגרות בהן לומדים הילדים כאן?

דני דנון: במקום הזה אין מסגרת.

דסי בראי: אין לנו כאן מספיק מסגרות לילדי האזור שהן קרובות.

דני דנון: מה הפתרונות כרגע?

דסי בראי: יש לנו גני ילדים במתחם.

דסי בראי: אנחנו עושים מאמץ גדול לפתוח גן ילדים במעלה הזיתים.

דסי בראי: יש לנו בעיה שאין טופס 4 למבנה.

דני דנון: במעלה הזיתים אין גן ילדים בכל המתחם?

דסי בראי: אין גן ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: אותי מעניין מה קורה כאשר יש סגירת צירים ויש מחסומים, כאשר הילד צריך להגיע לגן אבל הנתיבים סגורים.

אורלי לוי אבקסיס: מה עושים אתו?

אורלי לוי אבקסיס: חוזרים הביתה וההורים לא הולכים לעבוד?

דסי בראי: יש אימא שלוקחת את הילדה שלה לפעמים אתה לעבודה כי אין לה פתרון בגן הילדים.

דסי בראי: יש מכאן ילדים שאין להם מקום במעון של עיר דוד והם צריכים לנסוע עד מעלה הזיתים.

דסי בראי: לפעמים מדובר במשפחות שנאלצות לתאם שני ליוויים של שני הילדים.

קריאה: שני הילדים שעלי, אנחנו צריכים לנסוע לפעמים חצי שעה ו-40 דקות כדי להגיע למעלה הזיתים כיוון שכאן קרוב אין שום מעון שיכול לקלוט את הילדים.

קריאה: אנחנו ניסינו אבל אמרו שאין מקומות.

קריאה: התחננו, הפעלנו את כל הקשרים שהיינו מסוגלים להפעיל, ואין מקום.

דני דנון: הילדים היום בבית כי יש להם חופש או השארתם אותם כדי שנראה אותם?

קריאה: השארתי אותם כדי שתראו אותם.

דני דנון: אם לא היינו באים, מה הם היו עושים?

קריאה: במעלה הזיתים.

קריאה: בגבעתי היינו עוברים לרכב שלנו ומשם היינו נוסעים למעלה זיתים.

קריאה: כשיש חסימות או הילולה או אירוע ביטחוני, אני מסוגל לקום בשעה 6:00 בבוקר ולארגן אותם, ורק בשעה 10:00 לצאת מהבית.

דני דנון: איפה אתה עובד?

קריאה: אני לומד משפטים.

אורלי לוי אבקסיס: האם אתם מודעים לצורך להרחיב את גני הילדים והכיתות?

אורלי לוי אבקסיס: איפה זה נתקע?

אורלי לוי אבקסיס: אני מבינה שבעיר דוד יש ביקוש ואפילו ביקוש על ויש ביקוש לגנים נוספים.

אורלי לוי אבקסיס: הבנתי שגם נשלח אליכם נכתב ואמרתם שאתם מבינים את הצורך ולכן אתם רואים את הדברים עין בעין, אבל הדברים לא קמים.

דסי בראי: הבעיה היא בעיית מבנים.

אורלי לוי אבקסיס: בעיר דוד?

דסי בראי: בכלל.

דסי בראי: במתחמים האלה, כולם.

דסי בראי: יש בעיית מבנים, בעיית רשיונות.

דסי בראי: קיים מבנה שכן אותר כדי לפתוח בו גן אבל אנחנו לא בטוחים שהגן ייפתח כי נכון להיום אין לנו טופס 4 והמבנה עוד לא קיבל אישור.

אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת שהילדים ייאלצו להישאר בשנה הבאה בבית.

דסי בראי: לכאורה זה נכון, אם לא יהיה אישור.

אורלי לוי אבקסיס: או שיש חלופה אחרת?

דסי בראי: לא.

דסי בראי: הילדים כרגע נוסעים.

דסי בראי: אף אחד לא חושב שזה פתרון טוב.

דסי בראי: הם נוסעים גם לבית הספר.

דסי בראי: הקטנטנים - אנחנו מדברים על גילאי משרד החינוך – במעונות שהם בפיקוחנו אבל לא באחריותנו.

דסי בראי: גילאי שלוש פלוס נוסעים יותר ממה שאנחנו היינו רוצים לראות אותם נוסעים אבל אין לנו פתרונות מבניים מספיקים.

דסי בראי: אנחנו כן מנסים לעבוד כאן עם התושבים ולסייע להם.

דסי בראי: לפחות בשנה הבאה אנחנו עובדים ועמלים כדי להקים גן במעלה הזיתים אבל אני לא יכולה להבטיח שהוא ייפתח.

דסי בראי: נכון להיום הסיכומים הם שאם לא יהיה טופס 4 עד ה-1 בספטמבר, והמבנה לא יאושר לאכלוס, לא יהיה גן.

דסי בראי: משרד החינוך לא יודע לפתוח גן בלי טופס 4.

אורלי לוי אבקסיס: יש שם חמישים משפחות והבנתי שתוך כמה חודשים נכנסים עוד חמישים משפחות עם ילדים.

דסי בראי: נכון.

אורלי לוי אבקסיס: כמה ילדים פחות או יותר?

דסי בראי: הרבה.

דסי בראי: בואי נגיד שיש משפחות שיש להן עשרה ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: אני בכוונה הולכת למקום של מעלה הזיתים כדי להבין.

אורלי לוי אבקסיס: לא יכול להיות שנותנים אישורים בלי בניית תשתית מסביב שתספק את הצרכים של המשפחות.

דסי בראי: מי נתן אישור?

אורלי לוי אבקסיס: אני מדברת על מה שקיים מסביב.

אורלי לוי אבקסיס: צריך להיות תיאום בין המשרדים.

אורלי לוי אבקסיס: אם יודעים שמגיעה אוכלוסייה עם ילדים, צריך להיערך בהתאם.

דסי בראי: נכון.

דסי בראי: את צודקת לגמרי.

דאוד: מה יהיה עם עשרות הילדים שלנו?

דאוד: למה רק הילדים שלהם?

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברים גם על זה.

דני דנון: דאוד, אני רוצה לתת לך את רשות הדיבור.

דני דנון: אם תוכל לומר מה המצוקות של הילדים באוכלוסייה אותה אתה מייצג.

דאוד: הילדים בכלל חיים?

דאוד: כל אחד סוגר את הילדים שלו ושלא יעצרו אותם.

קריאה: הוא שואל מבחינת הגנים.

דאוד: אין גנים.

קריאה: אין גנים?

דאוד: אין גנים.

קריאה: לא גינה.

קריאה: גן ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: כמה גנים יש כאן לילדים שלך?

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברים על גנים מגילאי שלוש.

דאוד: יכול להיות שבכל סילוואן יש מקסימום ארבעה גנים לעשרות אלפי אנשים שגרים במקום.

דני דנון: ארבעה גנים?

דאוד: כן.

דאוד: ארבעה גנים.

דאוד: לא יותר.

דאוד: ראית אחד ליד המסגד?

דאוד: זה אחד.

דאוד: ראית אחד כאן, זה השני.

דאוד: יש עוד אחד במסגד למטה.

דאוד: זה הכל.

אורלי לוי אבקסיס: גם אתה תצטרך להעביר לנו מכתב באופן מסודר לגבי מספר הילדים, לכמה יש סידור מבחינת משרד החינוך ומה הביקוש.

אורלי לוי אבקסיס: צריך לפתור את הבעיה הזו לילדים.

דאוד: 43 שנים אנחנו מדברים על זה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נמצאים כאן.

אורלי לוי אבקסיס: תנצלו את זה.

דאוד: האנשים התעייפו.

דאוד: את חושבת שהאנשים מאמינים לפוליטיקאים?

דאוד: אנשים באים, מצלמים לטלוויזיה וכלום לא קורה.

דסי בראי: אני לא קשורה ישירות לאזור שלכם.

דסי בראי: במקרה ישבנו בהיערכות של מנח"י ואני ראיתי בנתונים שבשנה הבאה עשרות גנים חדשים נפתחים במזרח ירושלים.

דסי בראי: אני לא יכולה לומר לך מה נפתח כאן ומה לא, אבל מדובר בעשרות גנים חדשים שייפתחו בשנה הבאה במזרח ירושלים.

דסי בראי: שווה לך ללמוד את הנתון הזה שאני יודעת אותו מישיבת היערכות שהייתה בשבוע שעבר.

דני דנון: דאוד, הכדור נמצא אצלך.

דני דנון: אם תהיה פנייה שלכם, יהיה דיון בכנסת עם נציגי עיריית ירושלים, משרד החינוך וכל המשרדים הרלוונטיים לגבי המצוקות של הילדים במזרח ירושלים.

דני דנון: הכדור נמצא אצלכם.

דני דנון: תבקשו את הדיון והוא יקרה.

דני דנון: אם לא תבקשו, יכול להיות שנקיים אותו בכל מקרה, אבל חשוב שזה יבוא גם ממכם כך שלא נקיים דיון עם עצמנו.

דני דנון: קורה שמקיימים דיונים אבל האנשים שהנושא חשוב להם לא מגיעים לדיון.

ענת שראל: אני מהשירות הפסיכולוגי בעיריית ירושלים.

ענת שראל: אין ספק שהתמונה שמוצגת כיום זאת תמונה של ילדים שנמצאים יחד עם המשפחות שלהם במצוקה, גם הילדים הערבים וגם הילדים היהודים.

ענת שראל: אני חושבת שגם הובעה תחושה שחלק מהאירועים הביטחוניים הם כתוצאה מכך שלילדים הערבים אין מקום לפעילות יותר חיובית והם אולי גם נגררים לפעילות אלימה בגלל שאין להם משהו אחר יותר טוב לעשות.

ענת שראל: כמו שאתה סיפרת, צריך לשמור על הילדים שלך כדי שלא ייגררו לדברים האלה.

ענת שראל: אין ספק שהילדים שנאלצים לנסוע ברכבים ממוגנים ולא ממוגנים, סובלים ממצוקה בחוויה שזורקים עליהם אבנים והם מאוימים ואחר כך הם צריכים להיסגר בבתים, גם הילדים היהודים וגם הילדים הערבים.

ענת שראל: אני חושבת שיש כאן מקום לחשוב על איזושהי פעולה שיכולה להקל על שני הצדדים.

ענת שראל: זאת אומרת, יש כאן מצב של וין-וין.

ענת שראל: שני הצדדים יכולים להרוויח מהדבר הזה.

ענת שראל: שמעתי גם תיאורים שזה לא היה כך קודם, שהיו תקופות שחיו הרבה יותר בשכנות טובה.

דאוד: ב-1936 חיו בשכונות, חבל על הזמן.

ענת שראל: מדובר גם על לפני שנה וחצי.

ענת שראל: אני חושבת שבהחלט יש מקום, גם לעיריית ירושלים.

ענת שראל: אולי יש כאן קבוצה שמייצגת את הכפר מהצד הערבי וגם קבוצה שמייצגת את הצד היהודי, לשבת לדיאלוג ולחשוב איך מחזירים איזה סוג של שלווה למקום הזה כך שכל הנוגעים בדבר ירוויחו מזה.

דאוד: אתה אמרת שאתה אחראי על הביטחון מ-2005.

דאוד: אתה יודע מה קרה ב-2005?

דאוד: מה השתנה?

דאוד: ראש העיר ניר ברקת לא היה ראש העיר, אבל היו עובדים על גן המלך שהם רוצים לעשות ורוצים לזרוק 1,500 משפחות והילדים האלה נכנסו.

דאוד: יהיה חירות לילד הפלשתינאי – יהיה חירות גם לילד היהודי אבל אין חירות.

קריאה: זה איום?

דני דנון: ברשות כולם, אורלי לוי תאמר כמה מלים ולאחר מכן אני רוצה לסכם את הדיון.

אורלי לוי אבקסיס: אני בהחלט הייתי רוצה לשאול את השירות הפסיכולוגי.

אורלי לוי אבקסיס: ככל שהגנים רחוקים יותר, הנסיעה וחוסר הוודאות של הילד אם היום הוא מגיע לגן או לא מגיע לגן, אם הוא מחמיץ את הטיול או לא מחמיץ אותו, את הארוחה, את המפגש עם החברים, מה זה עושה מבחינה רגשית וההשלכות הפסיכולוגיות?

אורלי לוי אבקסיס: על מנת שנבין כמה דחוף לנו לראות איך מטפלים בנושא הזה מול משרד החינוך לגבי פתיחת גנים באזורים יותר קרובים או בכלל אם אפשר למצוא פתרונות.

ענת שראל: זאת לא חכמה גדולה לומר שילד שנוסע בצורה כזאת, זאת מצוקה.

ענת שראל: זאת ממש לא חוויה טובה לכולם, אבל צריך אולי להפריד בין פתרונות לטווח קצר שאלה פתרונות של הסימפטום לבין המצב היום של המתח, של הלחץ, של האלימות ואיך פותרים אותם.

ענת שראל: בנוסף לכך, פתרונות לטווח יותר ארוך שהם פתרונות יותר כוללניים שייתנו שינוי מצב כללי שלא יהיה צריך את כל המצב הזה, שלא יהיה צורך לנסוע ברכבים ממוגנים, שתרד רמת האלימות כאן בגלל שתהיה פחות תחושת מצוקה ששני הצדדים יצטרכו לבטא אותה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל יש תוכניות איך עושים את הגישור הזה?

ענת שראל: זה לא אני, אבל אני יכולה לומר שבהחלט השירות הפסיכולוגי יכול לסייע בתהליכי גישור, אם יהיו אנשים שמעונינים להיכנס לזה.

ענת שראל: אני בהחלט מוכנה לתת את תרומתנו לעניין הזה.

קריאה: אנחנו התחלנו.

ענת שראל: וזה ממש יפהפה.

קריאה: אנחנו מאמינים בדרך הזאת.

ענת שראל: אני מציעה את עצמנו לטובת התהליך.

מיכה מרש: לפחות דבר אחד.

מיכה מרש: כולנו מסכימים שגן המלך נקרא על שם שלמה המלך ושלמה המלך אמר:

מיכה מרש: טוב שכן טוב מאח רחוק.

מיכה מרש: אני חושב שהצלחנו להוכיח את זה.

דאוד: גם דוד המלך, אם היה חי והיו אומרים לו לזרוק אלף משפחות לעזאזל בשביל גן עבורו, לא היה אומר את זה.

דאוד: הוא לא היה אומר לעשות את זה.

מיכה מרש: אני מסכים אתך בהחלט לגבי הדברים של דוד המלך אבל יש דבר אחד.

מיכה מרש: אני חושב שבמשך השנים עיריית ירושלים לא עסקה בתכנון דירות לאוכלוסייה הערבית – ואני מדבר עכשיו כיהודי ויש לי השקפת עולם – ובקטע הזה אני חושב שיש הזנחה גדולה מאוד.

מיכה מרש: לכן, מי שמפסיד קודם כל מהבנייה הבלתי חוקית בגן המלך, זאת האוכלוסייה הערבית.

מיכה מרש: אני יודע מהערבים כאן והיו כאלה שאמרו שהם לא יכולים לפתוח את הפה כי אם הם יעשו זאת, יהרגו אותם.

מיכה מרש: אם היו פותרים את הבעיה לאוכלוסייה הערבית כאן, מי היה נהנה קודם כל ראשון מגן המלך?

מיכה מרש: הערבים.

אורלי לוי אבקסיס: לא תהיה להם חלופת דיור לאנשים האלה?

קריאה: תהיה.

אורלי לוי אבקסיס: יש פתרונות בנושא?

מיכה מרש: הם לא מקבלים את זה ואנחנו לא ניכנס לזה.

דאוד: אתה אמרת משהו יפה וגם אני רוצה לומר משהו יפה.

דאוד: כשהוציאו את המתנחלים מגוש קטיף, זרקו אותם לעזאזל.

דאוד: עד עכשיו המדינה שלך לא הכניסה אותם לבתים.

דאוד: כך את רוצה להרוס את הכל?

אורלי לוי אבקסיס: אני לא רוצה כלום.

אורלי לוי אבקסיס: אני שואלת שאלות.

דאוד: את יושבת בכנסת.

אורלי לוי אבקסיס: אני שואלת איזה פתרונות יכולים להיות מקובלים עליכם.

דאוד: אין.

אורלי לוי אבקסיס: אין פתרונות?

אורלי לוי אבקסיס: יש לכם בכלל ייצוג?

אורלי לוי אבקסיס: יש לכם ועד בכפר?

דאוד: יש ועד, יש מוכתר.

דאוד: המצב גם פוליטי וגם אף אחד לא יכול לקבוע.

דאוד: אנחנו אנשים פשוטים ואנחנו סובלים את שני הצדדים.

דאוד: אנחנו סובלים מהפלשתינאים ברמאללה וסובלים גם מהיהודים בכנסת.

דאוד: אנחנו רוצים לחיות.

דאוד: אנחנו בסך הכל בני אדם.

אורלי לוי אבקסיס: צריך להיות לכם ועד שידאג לאינטרסים שלכם.

אורלי לוי אבקסיס: אם לא יהיה לכם ועד שידאג לאינטרסים שלכם, שיגבש אתכם מבחינת מה חשוב, מה אתם צריכים, מה צריך לשמר מבחינת האוכלוסייה והקהילה, ראינו שגם כאשר הייתה מינהלת ההתנתקות, זה גם לא נעשה טוב.

אורלי לוי אבקסיס: תלמדו מטעויות העבר ותעשו את זה.

אורלי לוי אבקסיס: לפעמים מדברים ומדברים ואז באים הדחפורים ומשנים את המציאות.

אורלי לוי אבקסיס: שלא יהיה מאוחר מדיי.

אורלי לוי אבקסיס: תגבשו ועד, תגבשו מה חשוב, מה צריך להעביר ותנהלו את המשא ומתן מול השלטונות.

דני דנון: מה שאמרת דאוד לגבי מגורשי גוש קטיף, הוא נכון.

דני דנון: עד היום אין להם חלופות דיור.

דני דנון: אתה אומר שלמדת מהניסיון שלהם ואתם לא רוצים להיות כמוהם.

דאוד: נכון.

דני דנון: השאלה שלי היא אם בתוכנית קודם כל יבנו את החלופה ואחרי כן יפנו, אתה אומר שיש חשש שהמדינה לא תעמוד בהתחייבויות שלה כמו שקרה עם המפונים בגוש קטיף?

דני דנון: לכן בעצם החשש משיתוף פעולה?

דני דנון: אם היום היו בתים עומדים ואומרים לאנשים שלשם הם עוברים, האנשים היו שוקלים מעבר?

דאוד: אנשים מוכנים לשקול.

דאוד: תמיד מוכנים לשקול, אם זה לטובת הכפר ולטובת האנשים עצמם.

קריאה: אני גרה בעיר דוד.

קריאה: רציתי להעלות נקודה שאולי לא עלתה כאן מספיק.

קריאה: אנחנו חשים זכות אדירה לחיות כאן.

קריאה: אני העברתי לכם מכתב ואני אצטט שורה אחת ממנו:

קריאה: זכות גדולה היא לנו לגור במקומות בו חיו נביאנו וחוזנו וההיסטוריה קמה לתחייה תחת רגלינו.

קריאה: אנחנו חיים בירושלים המתמזגת עם העבר, עם ההווה והעתיד וכל יום טומן בחובו תגליות מדהימות מן האתמול ותקוות גדולות למחר.

קריאה: אנו חשים שזאת היא שליחות, שליחות של עם ישראל לדורותיו שאחרי אלפי שנים חזר הביתה.

קריאה: לבי במזרח ואנכי בסוף מערב, שר הרב יהודה הלוי.

קריאה: לשנה הבאה בירושלים הבנויה, שרו סבינו וסבתותינו בגלות הקשה והמרה.

קריאה: כל חתן נשבע שלא ישכח את ירושלים ובלעדיה שמחתו אינה שמחה".

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: אני רוצה לסכם את הדיון ולומר מספר מלים לסיכום.

דני דנון: הדאגה לילדים באשר הם היא מחובתה של הכנסת שרואה את המצוקה של הילדים שגרים בשכונה, ילדים יהודים וילדים ערבים כאחד.

דני דנון: העובדה שילדים צריכים להיות מוסעים ולהיות סגורים בבתים שעות רבות, היא בעייתית.

דני דנון: הוועדה תפנה למשרד החינוך ולעיריית ירושלים לגבי היערכות לשנת הלימודים הבאה מבחינת מבנים ומוסדות חינוך במצב הקיים.

דני דנון: הועדה תפנה לשר לביטחון פנים על מנת לשפר ולתגבר את היערכות כוחות הביטחון במקום.

דני דנון: הוועדה מצפה מנציגי התושבים לפנות אלינו על מנת לתאם דיון שיעסוק בבעיות של האוכלוסייה הערבית והשכונה.

דני דנון: אני רוצה להודות לכל מי שהגיע לסיור הזה שהיה סיור חשוב.

דני דנון: אני באמת מקווה שתהיה לו המשכיות מצדכם ותבואו אתם ותוכלו לראות שאתם באים ביחד, דבר שיהווה כוח אדיר, ולהשאיר את הפוליטיקה, כמו שאמרתם בסיור, במקומות אחרים.

דני דנון: נדאג לילדים כי לילדים שגדלים כאן

דני דנון: בסופו של דבר צריכים לדאוג להם ולא לחשוב על ההשלכות ועל הבעיות של הגדולים, כמו שקוראים לזה.

דני דנון: אני מודה לכולם.

דני דנון: הישיבה נעולה.