הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 18, פרוטוקול מספר 48, 2010-04-14 14:00

דני דנון: צהריים טובים לכולם, אני פותח את הישיבה של הוועדה לזכויות הילד, ישיבה שמתקיימת בפגרה בגלל דחיפות הנושא וההשתהות של משרד הביטחון, שלצערי בחר שלא לשלוח נציג לישיבת הוועדה למרות שפנינו אליהם מבעוד מועד ודחינו את הדיון להיום.

דני דנון: אני לא רואה שהגיע נציג של משרד הביטחון לישיבה.

דני דנון: אנחנו מקיימים ישיבה דחופה בנושא: הפגיעה בילדים עקב חוסר הוודאות לגבי עתידה של שכונת היובל ביישוב עלי.

דני דנון: יש פה נציגים מהיישוב חרשה ואנחנו מתייחסים גם אליכם היום.

דני דנון: שמעתי הבוקר שנציגי 'שלום עכשיו' הודיעו שהם מוותרים על שני בתים ביישוב גבעת היובל מכיוון שאלו בתים של חללי צה"ל.

דני דנון: אני לא יודע מי החליט ש'שלום עכשיו' מכתיבים מדיניות לשר הביטחון ולרשויות המדינה.

דני דנון: שמחתי לשמוע את התגובה של 'שלום עכשיו' וזה מראה כמה מופרכות הטענות המקוריות שלהם.

דני דנון: קובי, מזכיר היישוב, יציג בפנינו את המצב העובדתי, מה צריך להיעשות היום בפועל מבחינת משרד הביטחון על מנת להכשיר את השכונה.

דני דנון: יש פה נציגים שמטפלים בילדים ואנחנו נתמקד גם בשאלה מה קורה לילדים ביישוב, גם בגלל המקרים האחרונים שקרו ביישוב – איך מסבירים לילדים ביישוב כל כך קטן, ששני בתים איבדו את האב, כשכולם מכירים את כולם, כולם חברים של כולם וכולם באותם גני ילדים.

דני דנון: נבקש גם התייחסות מבחינה חינוכית-רווחתית למצב הקיים של חוסר הוודאות.

דני דנון: אני מקווה, מאמין ומחויב יחד עם חברי הכנסת שנמצאים פה, חברי הכנסת בן-ארי ואריה אלדד, כדי לפתור את הבעיה במהרה, אבל המצב הנוכחי הוא של חוסר ודאות – מה אומרים לילדים, מה לא אומרים לילדים.

דני דנון: אני בטוח שהדברים האלה מעסיקים אתכם ואנחנו רוצים לראות מה קורה.

דני דנון: אני מבקש מקובי אלירז לומר כמה מילים.

קובי אלירז: אני יושב ראש הוועד המקומי בעלי ונמצאים פה גם נציגי היישוב חרשה שהם אתנו באותו בג"ץ.

קובי אלירז: נמצאים פה גם תושבי שכונת היובל ואני אתן סקירה קצרה.

קובי אלירז: לפני חמש שנים הגישה תנועת 'שלום עכשיו' עתירה כנגד הבנייה בשתי השכונות המדוברות, שכונת היובל וחרשה.

קובי אלירז: העתירה הוגשה נגד 16 בתים שבנויים בשתי השכונות המדוברות.

קובי אלירז: במשך ארבע שנים וחצי השיבה המדינה שהיא תפעל לפי סדר עדיפות שלה ולפי לוח זמנים שהיא תקבע ו'שלום עכשיו' לא תקבע לה את סדר היום.

קובי אלירז: לפני כתשעה חודשים קבע בית המשפט לוח זמנים, נתן למדינת ישראל ארבעה חודשים כדי להגיד מה עמדתה הסופית בעניין – האם היא הולכת לממש את הצווים ואם היא לא הולכת לממש את הצווים, מדוע לא.

קובי אלירז: כמו כן, הורה בית המשפט לערוך שימוע לתושבי הבתים כדי לשמוע על התגלגלות העניינים גם מצדם.

קובי אלירז: התהליך הזה בוצע, מדינת ישראל השיבה את תשובתה לבית המשפט ובתשובתה אמרה המדינה בצורה ברורה שהיא רוצה להגיע לפתרון הסוגיה וגם להגדיר מה הם גבולות המדינה בכל אחד מהמקומות.

קובי אלירז: כמו כן, המדינה ביקשה עוד חצי שנה ארכה.

קובי אלירז: לצערנו, כעבור שבועים מיום תשובת המדינה בית המשפט התעלם מהסעיף בתשובת המדינה, שאומר: אנחנו רוצים להגיע לפתרון הסוגיה, ואמר: אני רוצה לדעת מה קורה עם מימוש צווי ההריסה, ואני נותן למדינה חודשיים ימים ולא יאוחר מה-1.5.

קובי אלירז: עד לתשובת המדינה לגבי מימוש צווי ההריסה.

קובי אלירז: בית המשפט התעלם, בעצם, משינוי הכיוון בתשובת המדינה שאומרת בצורה ברורה: אני רוצה להגיע לפתרון הסוגיה ולקבוע מה הם גבולות המדינה.

קובי אלירז: אנחנו נמצאים היום שבועיים לפני המועד שבו המדינה צריכה לתת את תשובתה הסופית והברורה לגבי מעמד הבתים מבחינתה.

קובי אלירז: חשוב לי לציין שלפחות בשכונת היובל דובר על אחת מתשע השכונות של היישוב עלי, שכונה שנמצאת בתכנית המתאר של היישוב עלי עוד בהחלטת המדינה משנות השמונים ונמצאת בצו תיחום של האלוף, כפי שנהוג ביישובים ברחבי יהודה ושומרון.

קובי אלירז: השכונה נבנתה בשנת היובל למדינה ומכאן נגזר שמה, שכונת היובל.

קובי אלירז: זה לא שם שניתן בשנתיים-שלוש האחרונות כדי להרוויח נקודות אלא בהקמתה של השכונה חשב היישוב שזאת הזדהות גדולה עם מדינת ישראל להקים שכונה התיישבותית ביישוב ולכן היא נקראה בשם שכונת היובל.

קובי אלירז: בשכונה נבנו מספר שלבים בעזרת המדינה, בין אם זה בית כנסת, מקווה טהרה, בתים ויש בשכונה גם בתים יבילים.

קובי אלירז: בשכונה גרום היום כארבעים משפחות.

קובי אלירז: העתירה הופיעה לפני כחמש שנים בקירוב והמדינה נתנה צווים להפסקת העבודה בבתים.

קובי אלירז: ראוי לציין שליישוב עלי אין תב"ע ומכיוון שכך, לא ניתן לבתים היתר בנייה כדין שהרי אם אין תב"ע, לא יכול להינתן אישור כדין.

קובי אלירז: לצערי הרב, זה המצב לפחות במחצית מהיישובים ברחבי יהודה ושומרון וזה גם המצב בחלק מהיישובים בשאר מדינת ישראל, גם בתוככי הקו הירוק.

קובי אלירז: אני עוסק קצת גם עם ההתיישבות בדרום ואני יודע שהרבה יישובים שם עשו הרחבות ועדיין לא הסדירו להם את התב"ע, ואני אומר את זה בוודאות.

קובי אלירז: לכל היישוב עלי אין תב"ע.

קובי אלירז: יש איזשהו צילום אווירי משנות השבעים, שמורה על עיבוד קרקעי מסוים שנופל על אחד מהבתים, אבל גם עליו אין אף ערבי-פלסטיני שתבע את העניין ומכיוון שמדובר בשכונה לגיטימית של היישוב, וגם לאור תשובתה של המדינה אנחנו חושבים שצריך להכשיר את הבתים בצורה חד משמעית.

קובי אלירז: אנחנו נמצאים בוועדה לשלום הילד וחשוב לומר שבשכונות המדוברות – אני יודע להעיד בצורה ברורה על עלי וידברו פה גם נציגי חרשה – מדובר במשפחות נורמטיביות לגמרי.

דני דנון: יש לך נתונים בכמה משפחות ובכמה ילדים מדובר?

קובי אלירז: בשכונת היובל יש למעלה מ-40 משפחות, למעלה מ-100 ילדים בגילאים שונים.

קובי אלירז: המשפחות נורמטיביות לגמרי ואני לא כל כך אוהב את הביטויים: הן נמצאות בחזית, הן מלח הארץ, אבל ודאי אלה משפחות שרואות באורחות חייהם כשליחים של מדינת ישראל, בין אם זה בצבא, בין אם זה בחינוך, בין אם זה בהוראה ובין אם זה במנהל ציבורי.

קובי אלירז: גרים בשכונה מספר תושבים לא מבוטל בדרגות בכירות ובספקטרום רחב של תפקידים, כולל בצבא וכולל במנהל הציבורי.

קובי אלירז: הם תושבי הבתים ופתאום הם מוצאים את עצמם תחת הכותרת "לא חוקי", כאשר הם רכשו את בתיהם על פי חוק, כולל זה שמדינת ישראל השקיעה בתשתיות השכונה.

קובי אלירז: המצב אבסורדי כבר קרוב לחמש שנים וכרגע החגורה הולכת ומתהדקת.

קובי אלירז: אנשים לא יודעים מה יילד יום, הם צריכים לרשום את ילדיהם למערכות חינוך לשנה הבאה, הם בעצמם בעלי משפחות והמצב הלא ברור שאנחנו נמצאים בו תקופה כל כך ארוכה הוא לא נורמלי בצורה מאד חדה וברורה.

קובי אלירז: אנחנו מבקשים שחלק מהבקשה/הדרישה שתצא מהוועדה הזאת למדינת ישראל תהיה לפתור את הסוגיה, כפי שמדינת ישראל כבר אמרה שהיא רוצה להגיע לפתרון הסוגיה.

קובי אלירז: צריך לומר דברים מאד ברורים וחד משמעיים לבית המשפט, כדי שבית המשפט לא ייכנס בוואקום הזה ויאמר שמכיוון שמדינת ישראל לא החליטה, אני מחליט.

קובי אלירז: כך הורה בית המשפט בהרכבו, בראשותה של הגב' בייניש ואמר: אני רוצה שתחליטו ואני מזהיר אתכם שאם לא תחליטו, אני נותן צו מוחלט.

קובי אלירז: כדי שלא נגיע למדרון הזה אנחנו דורשים, גם דרך הוועדה הזאת, עקב חוסר הוודאות שאנחנו נמצאים בו כבר זמן רב, לומר דברים מאד ברורים.

קובי אלירז: מדינת ישראל תורה גם לדרגים שצריכים לבדוק להשלים את הבדיקה ובעצם להכשיר את השכונות המדוברות בצורה חד משמעית.

קובי אלירז: עד כאן דבריי הקצרים.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לבקש מתושבות גבעת היובל, מירב או נורית, לומר את דבריהן.

מירב ניסנהולץ: אני גרה בשכונה כבר חמש שנים ובעלי 11 שנה.

מירב ניסנהולץ: אני עובדת סוציאלית ועורכת דין במקצועי, עוסקת במיצוי זכויות.

דני דנון: יש לך ילדים?

מירב ניסנהולץ: יש לי ארבעה ילדים, בני תשע ועד שנה וארבעה חודשים.

מירב ניסנהולץ: מתוקים, לדעתי, ואני אומרת את זה בצורה אובייקטיבית.

מירב ניסנהולץ: כל הילדים בשכונת היובל מאד מתוקים.

דני דנון: אצלנו בוועדה כל הילדים מתוקים.

מירב ניסנהולץ: כמו שאמר קובי, המשפחות אצלנו הן משפחות נורמטיביות וגם הילדים שלנו הם ילדים נורמטיביים.

מירב ניסנהולץ: הם מתעסקים בדברים הרגילים שילדים מתעסקים בהם.

מירב ניסנהולץ: לצד המשחקים הרגילים שלהם יש להם טרמינולוגיה מאד מעניינת, שפה, שיח ביניהם על נושאים שלא צריך להיות בהם בין ילדים.

מירב ניסנהולץ: נושאים שלא תלויים בנו, שהם נושאי השכול – השכונה שלנו היא שכונה קטנה ואת נושא השכול כל משפחה חוותה בצורה מסוימת.

מירב ניסנהולץ: השכול של משפחת פרץ ומשפחת קליין פגע בילדים שלנו, הם לומדים ביחד במוסדות החינוך.

דני דנון: איך התמודדתם עם השכול?

דני דנון: מה עשיתם?

מירב ניסנהולץ: עשינו כל מיני דברים קהילתיים, אבל לא נראה לי שזה המקום להיכנס אליהם כרגע.

מירב ניסנהולץ: הדיבור של הילדים על אבא שנהרג, על מסירות נפש על המדינה שלנו, הם דברים שבשגרה.

מירב ניסנהולץ: זה חלק מהמשחק שלהם וזה חלק מהיום-יום שלהם.

מירב ניסנהולץ: זה דבר שלא תלוי בנו ואנחנו אפילו גאים במובן מסוים בכך שאנחנו שותפים לעשיה הזאת, שנפלה בחלקנו הזכות הזאת.

מירב ניסנהולץ: הטרמינולוגיה הנוספת שהם משתמשים בה היא בנושא הריסת בתים על ידי המדינה, איפה אני אגור בשנה הבאה, לאיזה גן אני אלך, מה יהיה עם הבית שלנו, מי יהיו השכנים שלנו וכו'.

מירב ניסנהולץ: אלה דברים שילדים לא צריכים להתמודד אתם בגילאים האלה.

מירב ניסנהולץ: אני חושבת שאף אחד לא היה רוצה שהילדים שלו יצטרכו להתמודד עם הדברים האלה וידברו כך.

מירב ניסנהולץ: אנחנו משפחות שמחות ובריאות ואנחנו מתמודדים עם העניין הזה, אבל התקופה הארוכה של חוסר הוודאות פוגעת.

מירב ניסנהולץ: אם שאלת מה הילדים יודעים, ילדים יודעים הכל.

מירב ניסנהולץ: גם בלי שנספר להם ילדים יודעים הכל.

מירב ניסנהולץ: מספיק שההורים שלהם חשים חוסר ודאות, רואים כתבה כזאת או אחרת וזה קצת מעורר חשש, שומעים משהו שקצת מעודד וכו', הם חשים את וחווים את זה.

מירב ניסנהולץ: זה עובר בגלים באוויר.

מירב ניסנהולץ: אנחנו מחזקים את מדינת ישראל, את כנסת ישראל ואת הממשלה שיעשו את הצעד הנכון ויאפשרו את האישור הזה.

מירב ניסנהולץ: זה תהליך פשוט יחסית, כמו שאמר קובי, והוא אפשרי.

מירב ניסנהולץ: אנחנו ממש מבקשים שזה יקרה במהרה כי אנחנו כבר הרבה זמן בסיטואציה הזאת.

דני דנון: תודה.

נורית בר-יוסף: אני גרה בשכונת היובל ואני מורה.

דני דנון: את מלמדת ביישוב?

נורית בר-יוסף: לא, אני מלמדת ביישוב עפרה.

נורית בר-יוסף: יש לי חמישה ילדים, הגדול בין 12 עוד מעט, ילדים ככל הילדים, ברוך השם.

נורית בר-יוסף: מקסימים, טובים, לפעמים מעצבנים, עכשיו הם אוספים קרשים לל"ג בעומר.

נורית בר-יוסף: מירב הזכירה טרמינולוגיה שלא צריכה להיות ואנחנו מסתכלים לפעמים על המשחקים שלהם.

נורית בר-יוסף: יש להם משחק שבו ילד קופץ על רימון ולא מזמן שמענו ילדים שמשחקים ב"באים להרוס את הבתים שלנו, מה נעשה?

נורית בר-יוסף: " הם השכול נתמודד, זה נפל בחלקנו ואנחנו נעשה כל מה שאנחנו יכולים.

נורית בר-יוסף: ברוך השם, הם גם ילדים שמחים והם גיבורים והם לא ילדים מסכנים, אבל אנחנו מרגישים שתחושת אי הוודאות יכולה להיות פתירה בקלות.

נורית בר-יוסף: אנחנו מקווים שהמדינה תנהיג ומי שצריך להנהיג באמת יקבל את הכוח לקבל החלטה ולא למשוך אותנו כל כך הרבה זמן.

נורית בר-יוסף: גם אם אנחנו משדרים שהכל בסדר, הם שומעים בטלפון שאנחנו מתלבטים לאן לרשום ומה לעשות.

נורית בר-יוסף: המנהל שואל אותי מה אני אעשה בשנה הבאה ואני אומרת לו שאם הכל יהיה בסדר אני אחנך את כיתה י"א ואז הילד שלי שואל אותי:

נורית בר-יוסף: מה זאת אומרת "אם הכל יהיה בסדר?

נורית בר-יוסף: " אי וודאות היא הגדרה של מלחמה, הרי מלחמה היא ממלכת אי הוודאות וילדים לא צריכים לחיות בתחושה כזאת, בפרט שזה פתיר.

נורית בר-יוסף: אנחנו לא מרגישים כמקום בעייתי.

נורית בר-יוסף: לפני שבוע נסעתי עם הילד שלי באחד היישובים והוא ראה קרוואן על איזה הר.

נורית בר-יוסף: הוא שאל אותי: אמא, זה מאחז לא חוקי?

נורית בר-יוסף: צחקתי כי הוא בכלל לא מבין שהמקום שהוא גר בו והאנשים שהוא חי אתם ומדברים כל הזמן בעד המדינה, עושים דברים טובים ומחנכים אותו לטוב הם מה שקוראים בתקשורת מאחז לא חוקי.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לשמוע נציגות מחרשה.

דני דנון: אני חושב שהתינוק הוא הצעיר ביותר שהיה בוועדה.

דני דנון: הרבה ילדים מגיעים לפה, אבל הוא בן חמישה חודשים והוא זכה בתואר.

זמרה שלזינגר: אני גרה בחרשה מאז שגורשנו מנווה דקלים.

זמרה שלזינגר: גרתי בנווה דקלים במשך 13 שנה וגררו אותי, את בעלי ואת חמשת ילדיי מהבית בגופנו מהבית מעט זמן לפני שרמסו אותו עם דחפורים.

זמרה שלזינגר: כבר חווינו את החוויה הקשה מאד של הרס הבית ואת ההשפעות הקשות של כל מה שזה גורם במשפחה ובחברה, את כל הניתוק מהחברה ואת הקושי.

זמרה שלזינגר: קשה לתאר במילים עד כמה זה היה קשה.

זמרה שלזינגר: הגענו לחרשה ומצאנו קהילה תומכת.

זמרה שלזינגר: למרות שהילדים שלי טופלו במשך שנה תמימה על ידי פסיכולוג מצוין, הנזקים שנגרמו להם מהגירוש הם דבר שלעולם לא יעבור.

זמרה שלזינגר: זה מערער סמכות במשפחה וגורם לבעיות כלכליות אצל ההורים, שיש להן השלכות ברורות על הילדים.

זמרה שלזינגר: כשהורים שחיים בעוני במשך תקופה ארוכה שבה לא היה סיוע מהמדינה זה גורם לילדים דברים לא פשוטים.

דני דנון: כמה ילדים יש בחרשה?

זמרה שלזינגר: מעל 200.

זמרה שלזינגר: במעגל הראשון שמיועד להריסה יש מעל 40 ילדים.

זמרה שלזינגר: הילדים הגדולים שלי, שלמדו בבית הספר בגוש קטיף נחשבו לתלמידים ממש מצטיינים ופתאום הם נחשבו למופרעים.

זמרה שלזינגר: הם עברו ליד חיילים ומשטרה וזורקים עליהם אבנים, עושים כל מיני מעשים שלא שמענו ולא ידענו על דברים כאלה.

זמרה שלזינגר: הרי אבא שלהם שירת בצנחנים ויצא למילואים לחודש כל שנה במשך כל השנים.

זמרה שלזינגר: הם יודעים שאבא חייל ופתאום הם שנאו את הצבא אפילו שאבא חייל.

זמרה שלזינגר: היו ויש להם עד היום עניינים בלתי פתורים.

זמרה שלזינגר: שוחחתי אתמול עם פרופ' דורית רואר סטרייר מהאוניברסיטה העברית, שעכשיו היא מנחה אדם שעושה אצלה דוקטורט על השפעות הריסת הבתים על הילדים.

זמרה שלזינגר: זה עומד להתפרסם, אבל הממצאים של המחקר שנעשה שם כאלה רחבי ממדים וחשובים, שהם הזמינו עובדים סוציאליים.

זמרה שלזינגר: היה שם שימוע ציבורי לפני זמן לא רב ויכול להיות שהיה נציג מהוועדה הזאת שם, אני לא יודעת.

זמרה שלזינגר: היו ממצאים תקדימיים לגבי ההכרעה ומדובר בהפרה בוטה וחד משמעית של זכויות הילד בהריסת ביתו.

זמרה שלזינגר: היא ביקשה לבוא ולהעיד על ממצאי המחקר בפני הוועדה היום, אלא שהיא יצאה לחו"ל והיא ביקשה ממני לומר בשמה שהיא מעוניינת להעיד בפני הוועדה בלי קשר למקרה הזה על הממצאים של המחקר, עד כמה זה משמעותי.

זמרה שלזינגר: הם חקרו הרבה אצל ילדי גוש קטיף והרבה מאד בדואים בנגב.

זמרה שלזינגר: זה מחקר רב היקפי וכפי שאמרתי, עם ממצאים חד משמעיים שזאת פגיעה בוטה בזכויות הילד לעקור אותו מביתו.

דני דנון: כמה ילדים יש לך?

זמרה שלזינגר: יש לי שבעה ילדים וחמישה מתוכם היו בגוש קטיף, כשגררו אותם בגופם מהבית.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חברתך רוצה להוסיף?

עדה דורון: אני מחרשה ויש לי חמישה ילדים.

עדה דורון: זה הקטן ביותר ושמו ישראל-מאיר.

עדה דורון: אתמול היו חמש דקות ב'מבט' על שוהה בלתי חוקית מניגריה שהגיעה לארץ, התחתנה פה עם יהודי, יש לה ילד בן שלוש ועכשיו כשהבעל נפטר רוצים להגר אותם לחו"ל.

עדה דורון: איך התקשורת ריחמה במשך חמש דקות על העוול הנורא שעושים לילדה הזאת, איך מפנים אותה מביתה ושולחים אותה.

עדה דורון: אנחנו מדברים על אנשים חוקיים, על אנשים שמשרתים בצבא.

עדה דורון: בעלי היה שלוש שנים באגוז, שירת את המדינה, הבית שלנו חוקי, עם תב"ע ואנחנו שייכים לשכונה.

עדה דורון: תמיד ידענו שהבית הזה חוקי אלא שיש בעיה פורמלית של החתימה, אבל היה ברור לנו שהיא פתירה לחלוטין.

דני דנון: את מדברת על זה עם הילדים שלך?

עדה דורון: הם מדברים בינם לבין עצמם, לא צריך לספר להם.

עדה דורון: הם קולטים הכל.

עדה דורון: אפילו כשהם עומדים בתחנה ומחכים לאוטובוס לתלמוד תורה הם אומרים כמה זמן לוקח לטרקטור לפרק בית.

עדה דורון: כל אחד מתאר כמה בלוקים יכולה כף של טרקטור לסחוב.

עדה דורון: הם מדברים על זה כל היום.

עדה דורון: ברור שמדברים אתם, אבל הם עצמם מדברים על זה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חבר הכנסת מיכאל בן-ארי, בבקשה.

מיכאל בן-ארי: ראינו שראש הממשלה, ראש המפלגה שלך, כשהוא רוצה לפתור עניינים הוא יודע להתערב ולקחת סמכויות ולפתור בעיות, כמו שהוא עשה בבית החולים ברזילי.

מיכאל בן-ארי: המציאות שאנחנו נמצאים בה היום היא מציאות קפקאית לחלוטין.

מיכאל בן-ארי: שר הביטחון, הממונה על הכשרת היישובים האלה – זאת לא הכשרת יישובים, זה סיום התהליך הביורוקרטי שייתן ליישובים האלה תוקף כמו שקורה בכל מקום ומקום במדינת ישראל ובעולם.

מיכאל בן-ארי: ישנו תהליך ביורוקרטי ובמקרה, בגלל שזה ביהודה ושומרון, ממונה עליו שר הביטחון ולא שר הפנים.

מיכאל בן-ארי: שר הביטחון, הממלא את המשבצת הזאת, הוא אדם שעוין את ההתיישבות, שנמצא עם אג'נדה כזאת.

מיכאל בן-ארי: לצערי הרב, אני לא רואה שהוא הולך לשנות את עורו ולהפוך את עורו ולהכשיר את חרשה או אפילו את בתיהם של רועי קליין ולירז פרץ.

מיכאל בן-ארי: מבחינתו, הרבה יותר חשוב לרצות את בן-סימון ואת החבורה שלו במגדלי אקירוב, שיסלח לי, מאשר לבוא לאמא של אלירז– הוא התחנחן לפניה.

מיכאל בן-ארי: הייתי שם בדיוק כשהוא היה שם, אבל בלי להניד עפעף הוא לא יזיז את העט שלו כדי להכשיר את המקום.

מיכאל בן-ארי: לכן הכתובת היא לא ברק, הכתובת היא ראש הממשלה.

מיכאל בן-ארי: ראש הממשלה שידע להתערב לא יוכל להגיד: זה לא בידי וזה לא בסמכותי.

מיכאל בן-ארי: לכן אני חושב שהפניה שלנו מכאן איננה אל ערלי הלב.

מיכאל בן-ארי: היא צריכה להיות אל מי שנמצא בראש הפירמידה, אל מי שצריך לקחת את האחריות ולהגיד: אני נותן את תשובת המדינה.

מיכאל בן-ארי: נותרו ימים אחדים, אין זמן למשחקים.

מיכאל בן-ארי: מאד חביב לראות ילדים.

מיכאל בן-ארי: גם אני אוהב ילדים, יש לי כמה, אבל זה לא העניין.

מיכאל בן-ארי: כרגע אנחנו צריכים לעזוב את הרומנטיקה.

מיכאל בן-ארי: אנחנו מדברים פה עם עצמנו.

מיכאל בן-ארי: צריך לעזוב את הרומנטיקה הזאת ולהציב בפני ראש הממשלה את הדוח שנוציא מפה היום, את הסיכום.

מיכאל בן-ארי: הפניה צריכה להיות לראש הממשלה: אין לנו שום ציפיות משר הביטחון שלך.

מיכאל בן-ארי: אנחנו מבקשים מהרל"שים שלך שיכינו את הטיוטה של הצעת המדינה ויגישו אותה ב-1 במאי לבית המשפט כדי שהבתים האלה יוכשרו.

מיכאל בן-ארי: במידה ולא, כולנו יודעים מה תהיינה התוצאות.

מיכאל בן-ארי: נוכל להמשיך לשחק ולשוחח עם עצמנו, אבל את ברק זה לא מעניין.

מיכאל בן-ארי: את שלום עכשיו זה מאד מאד ישמח.

מיכאל בן-ארי: לכן, ההצעה שלי היא שבסיכום הדיון הפניה שלנו תהיה מכאן אל ראש הממשלה.

מיכאל בן-ארי: הוא הכתובת שלנו.

דני דנון: תודה.

דני דנון: חבר הכנסת אריה אלדד, בבקשה.

אריה אלדד: תודה, אדוני היושב ראש.

אריה אלדד: אני מוכרח לומר שאני חצוי עם עצמי ביחס למה שצריך לעשות.

אריה אלדד: בשביל הילדים צריך להפעיל את מקסימום הלחץ ובשביל המדינה צריך לשבת ולא לעשות כלום.

אריה אלדד: נראה אותם מנסים להרוס.

אריה אלדד: אני מתלבט עם עצמי כאיש פוליטי האם נכון להפעיל לחץ על שר הביטחון ועל ראש הממשלה, או להבהיר להם את האלטרנטיבה.

אריה אלדד: ביום שינסו לעלות עם טרקטורים על חרשה ועל היובל מדינת ישראל תתגעגע לעמונה.

אריה אלדד: יש משברים שאי אפשר לפתור אלא אם מעצימים אותם.

אריה אלדד: כל עוד הדברים הם ברמת שתדלנות ותסדר לי את גן הילדים פה ואולי בכל זאת את הבית הזה אל תהרוס כי היתה טרגדיה, הדברים ייפתרו – אני מדבר פה כבולשביק – רק אם יהיה משבר אמיתי.

אריה אלדד: על הדברים האלה עם ישראל יעמוד על הרגליים.

אריה אלדד: נראה אותם מנסים להרוס.

אריה אלדד: אבל מכיוון שיש כאן ילדים ומכיוון ששר הביטחון בציניות מוחלטת משתמש בתושבים ובילדים כקלפי מיקוח במשחק הפוליטי המלוכלך שלו, אני מסכים עם חבר הכנסת בן-ארי.

אריה אלדד: אנחנו צריכים לדלג מעליו.

אריה אלדד: הוא לא הואיל לשלוח נציגים – על פי החוק הוא חייב – לדיון הזה, הוא מצפצף עלינו, אנחנו נצפצף עליו.

אריה אלדד: אפילו לא נתייחס למערכת הביטחון בפנייה.

אריה אלדד: הפנייה צריכה להיות לראש הממשלה: אתה אחראי, מידך נבקשנה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: רציתי לשמוע את אנשי המקצוע ובמיוחד להתמקד בנושא התמקדות הילדים.

דני דנון: יעקב ליבי, מנהל מערכת החינוך של המועצה האזורית, בבקשה.

יעקב ליבי: שלום.

יעקב ליבי: לצערנו, אנחנו כבר בעלי נסיון.

יעקב ליבי: כבר עברנו את עמונה, שהיא כידוע במטה בנימין ועברנו את גוש קטיף.

יעקב ליבי: אנחנו רואים היום את תוצאות ההרס.

יעקב ליבי: אני רוצה להסביר מה הולכים להרוס.

יעקב ליבי: חושבים שהולכים להרוס כמה בתים, אבל זאת טעות מוחלטת.

יעקב ליבי: הולכים להרוס את החברה הישראלית.

יעקב ליבי: הילדים הללו, שגדלים ביובל ובחרשה, אלו הם הילדים, כפי שפורסם בעיתונות לא לפני זמן רב, שלמעלה מ-50% מבוגרי קורס הקצינים האחרון הם תושבי יש"ע.

יעקב ליבי: אלו הם הילדים.

יעקב ליבי: ישראל-מאיר הקטנצ'יק הזה הוא מועמד לקורס קצינים, אבל הילדים היום מבולבלים מאד.

דני דנון: מה אתם עושים בנושא?

יעקב ליבי: מייד אני אתאר מה אנחנו עושים.

יעקב ליבי: הילדים מאד מבולבלים – האם חייל הוא טוב או רע?

יעקב ליבי: שוטר, כבר ברור שהוא רע.

יעקב ליבי: מדינת ישראל היא בעדנו או נגדנו?

יעקב ליבי: אנחנו רואים כבר היום את הירידה בגיוס לצה"ל.

יעקב ליבי: כשאותה ירידה לא מגיעה סתם מכיוון שלא מתגייסים אלא אותם אלה שלא מתגייסים, כן מתגייסים, הם מתגייסים לאותם כוחות שהולכים להילחם נגד צה"ל בגבעות, הולכים להילחם נגד אותה משטרה, שתבוא להרוס.

יעקב ליבי: זה מה שהם עושים.

יעקב ליבי: אנחנו מנסים למזער את הנזקים.

יעקב ליבי: אנחנו עושים הרבה פעילויות חינוכיות ועוד מעט תשמע את מנהל השירות הפסיכולוגי שלנו, חנוך ירס, שידבר על הפעולות המעשיות שאנחנו עושים ועושים הרבה על מנת למזער נזקים.

יעקב ליבי: התופעות של ההרס נצרבות בלבבות של אותם נערים וילדים ואנחנו רואים היום את התוצאות.

יעקב ליבי: חלק מהם מפנה את זה נגד הדברים שאנחנו בונים.

יעקב ליבי: הקריאה מכאן צריכה לומר: בואו נשמור על החברה הישראלית.

יעקב ליבי: במעשים כמו עמונה, במעשים כמו גוש קטיף וחס וחלילה, אם נמשיך במעשים הללו, אנחנו הורסים את החברה הישראלית.

יעקב ליבי: אל לנו לעשות את הדבר הזה.

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני רוצה לשמוע אם אתם עושים דברים בפרקטיקה, בתוך בית הספר או בגן הילדים.

דני דנון: בבקשה.

חנוך ירס: אנחנו משרתים את מטה בנימין עם הצוות של השירות הפסיכולוגי שלנו, עם פסיכולוגים ופסיכולוגיות שמגיעים לכל גן ולכל מסגרת, בין אם זה בחרשה, בעלי וכדומה, לא משנה באיזו שכונה ולא משנה באיזה בית ספר או גן.

חנוך ירס: אני רוצה להתייחס לשכונת היובל ולומר שהעצב שהיישוב עבר וחווה, כשאבדו גיבורים, אנשים מצטיינים, אנשים טובי לב, כל כך מיוחדים, משפיע על כל היישוב.

חנוך ירס: כשאנחנו מסתכלים על השיחה עם הילדים, בין אם זה בחרשה ובין אם זה בעלי, זה בוודאי עולה.

חנוך ירס: אם אתם שואלים אותי האם יש לחץ או פחדים אצל הילדים?

חנוך ירס: אני אפילו לא צריך לענות על זה כי אתם יודעים מה המצב כשמדובר על הריסת בתים ועל מעבר משפחה למקום לא ידוע.

חנוך ירס: מצד אחד, אנחנו אנשי מקצוע שעושים מבחנים השלכתיים וכל דבר שצף בשיחה מראה לנו הרבה על המצב הפסיכולוגי של הילד.

חנוך ירס: אפשר להגיד שזה מאד בריא, שילד יכול להעלות בשיחה עם ילדים אחרים מה הוא חושב, מה הפחדים והחששות שלו, אבל מצד שני, הבעיה שלנו כאנשי מקצוע היא מה הן השאלות שאין עליהן תשובות?

חנוך ירס: אם יהיה פינוי, אם יהיה הרס, אם תהיה אלימות.

דני דנון: איפה מתקיימות השיחות האלה?

חנוך ירס: השיחות הן גם בנושא הגנים, בחצר, גם בבתי הספר.

חנוך ירס: אנחנו שומעים שאלות.

דני דנון: יש שעת חינוך או שעת חברה ואתם אומרים: אנחנו הולכים לדבר על הנושא הזה היום או שזה בא מהילדים עצמם?

חנוך ירס: הם מעלים את זה בשיחות ביום השואה, למשל, וגם כשמגיעים החגים.

חנוך ירס: זה עולה אפילו בתפילה לשלום מדינת ישראל, שהם עושים בתפילה הרגילה.

חנוך ירס: הילדים אומרים בבית הספר משפטים כגון: אולי עדיף שאנחנו נהיה חיילים ערביים במקום חיילים ישראליים כי שם הם תמיד מנצחים.

חנוך ירס: מפחיד לשמוע שילדים אומרים את זה אחד לשני.

חנוך ירס: אנחנו יודעים שהילדים מקבלים הרבה יותר מענה מהילדים עצמם מאשר מההורים.

חנוך ירס: ההורים מאד עסוקים בעצמם והמענה בא יותר מהחברה, מהילדים.

חנוך ירס: הם מעלים כל מיני דברים ואנחנו מתייחסים לדיווח של המורות ושל הגננות, אבל אנחנו רואים את זה צף פעם אחרי פעם וזה דבר שמעסיק אותנו רבות.

חנוך ירס: אחרי עמונה התעסקנו חודשים, אפילו שנים רבות בילדים שנפגעו מכל המהלך של הפינוי ובתחושות של היישוב.

חנוך ירס: היו סיפורים מה לעשות מול נושא גן הילדים, שתפקד באותו יום, איך להתמודד עם כל השאלות וכדומה.

חנוך ירס: אנחנו מאד דואגים ומודאגים מרמת השיחה שעולה אצל הילדים.

חנוך ירס: אנחנו עוסקים בנושא הליווי, בטיפולים השוטפים, אבל האופי של השאלות העמוקות שילדים בגיל הזה צריכים להתעסק בו, הוא דבר מאד מאד מטריד.

דני דנון: אני רוצה להבהיר שאין משהו יזום מצדכם.

יעקב ליבי: יש.

יעקב ליבי: ב-26 באפריל יש כנס במלון אשל השומרון בו אנחנו מכנסים את כל היועצות של בתי הספר, את כל אנשי הרווחה והחינוך של המועצה ושל השומרון ביחד.

יעקב ליבי: יש תיאום עם משרד החינוך שגם מהם יהיו נציגים.

יעקב ליבי: בכנס נעלה כלים להתמודדות עם מצבי חרדה ומצבי לחץ.

יעקב ליבי: חלילה, אם יהיה אירוע, איך אנחנו מתמודדים עם הדברים הללו.

יעקב ליבי: כמובן, היו כבר כינוסים שעשינו בעניין הזה עם אנשי החינוך והיום הזה צריך להיות יום שממנו נצא עם תיק פעולות.

דני דנון: יוכי סימן טוב, דיברנו הרבה בוועדה על העקורים מגוש קטיף, על הציורים, על המחקר שעשית.

דני דנון: מה קורה מבחינת

דני דנון: כם בנושא הזה?

דני דנון: כפי שאמרתי, אנחנו לא ניתן להגיע למצב שהיה בעמונה ובגוש קטיף ובשביל זה אנחנו פה.

דני דנון: אם לא מטפלים בצלקות האלה, אחר כך אי אפשר לתקן אותן.

יוכי סימן טוב: הדברים של ההורים ושל אנשי המקצוע בשטח מדברים בעד עצמם.

יוכי סימן טוב: קשה לי להוסיף דברים מאד מאד חדשניים, אבל אולי בכל זאת אני אומר כמה מילים קצרות.

יוכי סימן טוב: לגבי ילדים, ודאי שאי אפשר להסתיר מידע וגם לא כדאי להסתיר מידע.

אריה אלדד: אי אפשר להטיל חיסיון?

יוכי סימן טוב: הילדים יודעים ואנחנו אומרים שעדיף שהילדים יקבלו את התיווך מהמבוגרים המשמעותיים מאשר רק מהתקשורת ומבין הילדים האחרים.

יוכי סימן טוב: זמרה הציגה מאד חזק וגם אתם סיפרתם על הטראומות שבעלי.

יוכי סימן טוב: ברור שטראומה על טראומה יותר בעייתית, כלומר כשיש רקע של שכול או רקע של עקירה, טראומה על טראומה יותר מסבכת את העניין.

יוכי סימן טוב: מדובר בהמון ילדים צעירים ואנחנו יודעים היום בצורה מאד מאד ברורה – בקרוב יתפרסמו מאמרים על זה – שככל שהילד יותר צעיר, הפגיעות שלו יותר גדולה כי יכולות ההתמודדות שלו קטנות יותר.

יוכי סימן טוב: בשעתו, לפני גוש קטיף, אמרנו שתקופת אי הוודאות דומה למצב של ילד שההורים שלו רבים, הם על סף גירושים והם עוד לא התגרשו.

יוכי סימן טוב: זאת תקופה באמת מאד מאד קשה.

יוכי סימן טוב: לשבחם של האנשים ייאמר שהם לא נופלים ברוחם ולא שבורים, אבל בהחלט אפשר לשמוע את זמרה, שעברה את החוויה, עד כמה הקול שלה רועד.

דני דנון: הדוגמה שנתת היא דוגמה מעניינת.

דני דנון: האם על רקע זה יש התערבות של משרד החינוך, אם יודעים שהורים נמצאים על סף גירושין, למשל?

יוכי סימן טוב: בוודאי.

יוכי סימן טוב: ההנחיה לאנשי המקצוע היא לעזור לילד הן מהבחינה הפרטנית והן מבחינה מערכתית, אם יש קבוצה.

יוכי סימן טוב: לפעמים יש יועצות או פסיכולוגים שמקימים קבוצה של ילדים, שהם עם בעיה דומה.

יוכי סימן טוב: בוודאי שההנחיה היא ללוות את זה.

יוכי סימן טוב: הרב ליבי הזכיר את זה בדבריו וסביב המצבים המורכבים האלה אנחנו שוברים את הראש כל הזמן.

יוכי סימן טוב: הקמנו צוות משותף יחד עם הרווחה ועם המשטרה סביב הקפאת הבנייה.

יוכי סימן טוב: ראינו כבר בעיות אצל ילדים ובני נוער והאחריות שלנו היא לא לחכות עד שזה יקרה כדי שנתחיל לפעול.

יוכי סימן טוב: אנחנו לא מתיימרים לפתור את כל הבעיה או לגרום לכך שלא יקרה שום נזק, אין דבר כזה.

יוכי סימן טוב: אף פסיכולוג ואף יועץ לא יכולים לומר שהם לא יכולים לגרום לכך שלא יהיה נזק.

יוכי סימן טוב: הם יכולים לעזור למזער את הנזק וזה מה שאנחנו מנסים לעשות.

יוכי סימן טוב: בכל מקרה של מציאות מורכבת, כאנשי מקצוע אנחנו אמורים לנסות למזער את הנזקים, להעצים את המבוגרים המשמעותיים על מנת שיהיו אוזן קשבת והילד שרואה בהם כתובת לשיחה.

יוכי סימן טוב: אם הילד שלך אומר: מאחז לא חוקי, ואת עושה לו הבהרה מה זה, מה אתם בעניין הזה ומה המשמעות של זה, עדיף שהוא שומע את זה ממך.

יוכי סימן טוב: אנחנו מנסים להגיע לכך שההורים, המורים והגננות הם יהיו הדמויות שהילד יפנה אליהם כשקשה לו וכשהוא מבולבל ולא מבין.

יוכי סימן טוב: זה מה שאנחנו יכולים לעשות וזה מה שאנחנו משתדלים מאד מאד לעשות הן ברמה המערכתית והן ברמה הפרטנית.

דני דנון: תודה.

שמריהו שלזינגר: בתפקידי אני גם מנהל תלמוד תורה באזור ודרך חרשה הם לומדים אצלנו.

שמריהו שלזינגר: הבעיה היא באמת שכרגע לא רוצים לדבר על זה עם הילדים כדי לא לעורר את העניין.

שמריהו שלזינגר: אולי יש תקווה, אולי לא יקרה שום דבר.

שמריהו שלזינגר: אני בבית שלי מרגיש שעדיף לא לדבר על זה כי ברגע שאנחנו מדברים על זה.

שמריהו שלזינגר: .. הרי אלה כל החיים שלנו.

שמריהו שלזינגר: הם גדלו שם.

שמריהו שלזינגר: אני גר בדירה חמש שנים.

דני דנון: הילדים יודעים על זה?

דני דנון: הם שומעים?

שמריהו שלזינגר: כולם יודעים.

דני דנון: כמו ששמענו פה, הם מדברים על זה בינם לבין עצמם.

שמריהו שלזינגר: נכון.

שמריהו שלזינגר: לא דיברתי עם הילדים שלי על הנושא הזה וגם לא בבית הספר מכיוון שזה רק מעורר.

שמריהו שלזינגר: אני לא יודע אם זה נכון או לא נכון.

שמריהו שלזינגר: חברי הכנסת אריה אלדד ומיכאל בן-ארי דיברו על הלא נודע.

שמריהו שלזינגר: מחזיקים אותנו כבר חמש שנים והתשובה לבג"ץ היא: עוד מעט, נחשוב על זה, נראה מה יהיה.

שמריהו שלזינגר: במשך כל התקופה הזאת אנחנו לא יודעים.

שמריהו שלזינגר: את הדבר הזה צריך להפסיק, את ההונאה הזאת.

דני דנון: תודה.

דני דנון: גילה, נציגת משרד הרווחה, יש לך מה להוסיף?

גילה גרינבאום: לא הרבה.

גילה גרינבאום: אנחנו מפקחים על מחלקת הרווחה ואין פה נציגים לנוער ממחלקת הרווחה.

גילה גרינבאום: אני חושבת שמחלקת הרווחה ערוכה להתמודד עם מצבים, חלילה, שיהיה צורך להתערב.

גילה גרינבאום: יש שם עובדים סוציאליים מיומנים, יש פקידי סעד, יש עובדים קהילתיים שכונתיים.

גילה גרינבאום: אין לי מושג אם יש להם תכניות כרגע ולא קיבלתי מידע לגבי מה שנעשה כרגע, במצב הקיים של חוסר הוודאות וחשבתי שהם יהיו פה.

גילה גרינבאום: אני חושבת שהם ערוכים בהחלט להתמודד עם מצב ודאי, אבל אנחנו מדברים על קדם ודאי, ואני לא יודעת בדיוק מה התכניות.

גילה גרינבאום: אני שומעת מהרב ליבי שיש כל מיני תכניות ואני מניחה שהם מעורבים עם הרווחה.

יעקב ליבי: הכל נעשה יחד עם הרווחה.

דני דנון: קיימנו פה דיון על נוהל פינוי של ילדים ממאחזים בלתי מורשים ואחת הבעיות הקשות שעלו שם היתה שכוחות הביטחון לא מודיעים מראש כי הם חוששים שיהיה תגבור ויגיעו אנשים, כך שאין היערכות של כוחות רווחה וחינוך.

דני דנון: בפועל, באמצע הלילה, מחפשים מה לעשות עם הילדים והציוד שלהם נזרק, נבזז.

דני דנון: אנחנו ממתינים לנוהל הזה, מהמשרד לביטחון פנים, מבחינת הטיפול בילדים, שמשום מה חושש לפרסם אותו.

יעקב ליבי: היתה לנו ישיבה עם חגי דותן, מפקד משטרת יו"ש ועלה רעיון, שהוא תמך בו, שלפחות הגופים הטיפוליים יהיו מעורבים מראש כדי שיוכלו לתת מענה בעת הצורך.

יעקב ליבי: היה סיכום שיהיה המשך טיפול והמשך גיבוש נהלים כדי שיוכלו להוציא את זה אל הפועל, אבל, לצערנו הרב, מאז אותה ישיבה לא התקדם שום דבר.

דני דנון: תודה.

דני דנון: דוברת גם כשמכינים מראש את הילדים ומדברים אתם, הנזקים אצל הילדים הם בלתי הפיכים.

דני דנון: שלא נחשוב שאם יכינו אותם מראש, אולי הם יהיו קצת יותר זהירים, אבל לא יותר מוכנים.

יהודה אליהו: אני העוזר של ראש המועצה ותושב שכונת הקבע בחרשה.

דני דנון: מבחינתי אתה פה בשני כובעים היום.

יהודה אליהו: השבוע אנחנו מציינים 28 שנה לגירוש מחבל ימית, לפחות ביישוב שאני פוניתי ממנו, היישוב עצמונה.

יהודה אליהו: אני יכול לומר שכילד שגורש מחבל ימית לפני 28 שנה, זה לא עובר חלק.

יהודה אליהו: אין ספק שהטראומות לטווח ארוך אפילו בלתי פתירות.

יהודה אליהו: דיברו פה כולם על הקושי, אבל אני רוצה לדבר על שני דברים.

יהודה אליהו: במקרה שלפנינו, אולי בשונה מהגירוש מסיני ומהגירוש מגוש קטיף, שם היו החלטות ממשלה, ולמרות שלא הסכמנו אתן, התנגדנו להן, אנחנו מתנגדים להן וחושבים שזה היה אסון לאומי מכל בחינה שהיא, אבל היו החלטות ממשלה וגם הטיפול באוכלוסיה נעשה בהתאם.

יהודה אליהו: אם הדבר הזה יקרה פה, חס ושלום – אני מדגיש שזאת לא הסיבה המרכזית לכך שאנחנו מתנגדים לזה, אנחנו מתנגדים לזה מבחינה אידאולוגית – כל המשפחות והילדים ייזרקו לרחוב.

יהודה אליהו: אלה לא אנשים שיש להם בית באיזשהו מקום והם יכולים ללכת אליו.

יהודה אליהו: זה הבית של האנשים ואין להם שום בית אחר.

יהודה אליהו: פשוט יזרקו אותם לרחוב, המדינה לא ערוכה לטפל במקרים כאלה כי זאת לא החלטת ממשלה מסודרת וזה מה שיקרה.

יהודה אליהו: למה שקורה פה היום אין לי מילה אחרת חוץ מהמילה אטימות.

יהודה אליהו: יש פה אטימות של המערכת.

יהודה אליהו: דיברו פה קודם חברי הכנסת האם זה שר הביטחון או ראש הממשלה, ואני אומר ששניהם ביחד.

יהודה אליהו: יש פה אטימות מצד המערכת וזה פשוט לא מעניין אותם.

יהודה אליהו: דיברה קודם עדה דורון על האישה מניגריה וזה נכון, היום, לצערי, האישה מניגריה היא נושא עם יותר צבע ויותר מעניין מה יקרה אתה, האם היא תחזור לניגריה או לא תחזור.

יהודה אליהו: פה יש עשרות ילדים שהולכים לזרוק אותם לרחוב, אבל זה לא מעניין אף אחד.

יהודה אליהו: אנחנו נתקלים בזה רבות במסגרת המאבק על העניין הזה.

יהודה אליהו: אנחנו רואים שזה המצב.

יהודה אליהו: הפתרון הוא פשוט ולא מסובך.

יהודה אליהו: זה לא משהו שצריך להמציא מהירח.

יהודה אליהו: יש פה פתרון שצריך לעשות – לפתוח את הלב ולעשות מה שצריך לעשות.

דני דנון: אני רוצה לסכם את הדיון החשוב והדחוף הזה.

דני דנון: לוחות הזמנים הם קריטיים כי אנחנו מדברים על עוד שבועיים.

דני דנון: בדיונים שלנו אנחנו מדברים על השלכות עתידיות, על דברים שיקרו או אולי לא, אבל פה מדובר על 14 יום ולכן הדחיפות.

דני דנון: אנחנו נמשיך ללוות את הנושא הזה.

דני דנון: הזלזול הבוטה של שר הביטחון אהוד ברק בעבודת הכנסת נמשך.

דני דנון: בכוונתי להביא לנקיטת הליכים משמעתיים נגד שר הביטחון, הפועל בניגוד לתקנון הכנסת ומורה לנציגיו לא להגיע לוועדות הכנסת.

דני דנון: חוסר הוודאות לגבי עתיד השכונה מהווה פגיעה חמורה בילדים, בנשים ובתושבי השכונה.

דני דנון: ממשלת ישראל צריכה תוך שבוע ימים להסדיר את מעמד השכונה.

דני דנון: הוועדה קוראת לראש הממשלה לקחת את סמכויותיו של שר הביטחון, להסדיר את הנושא ולהפסיק את הפגיעה בילדים.

דני דנון: הוועדה מודה לצוות המקצועי, לאנשי המועצה, למשרד החינוך, לרווחה, למשפחות, להורים ולכל העושים למען הילדים.

דני דנון: תודה רבה, הישיבה נעולה.

דני דנון: נמשיך במאבק הזה עד שננצח בו.

דני דנון: תודה.