ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 166, 2010-02-16 11:00

אלכס מילר: בוקר טוב, אנחנו מתחילים את הישיבה, הנושא: הפניית יתר של תלמידים יוצאי אתיופיה לחינוך המיוחד.

אלכס מילר: מי שלא מכיר, שמי חבר הכנסת אלכס מילר.

אלכס מילר: אני מחילף היום את יושב ראש ועדת החינוך, זבולון אורלב.

אלכס מילר: הואר ביקש ממני להחליף אותו בשני הדיונים.

אלכס מילר: הדיון שהיה קודם והדיון הזה.

אלכס מילר: אנחנו נפתח בישיבה.

אלכס מילר: אני אבקש מאבי.

אלכס מילר: אבי, נכון?

אבי מספין: כן.

אלכס מילר: אתה תציג לנו את בקשתך.

אלכס מילר: ביקשת מיושב הראש לקיים דיון בנושא הזה.

אלכס מילר: בבקשה, אדוני.

אבי מספין: תודה, אדוני היושב ראש.

אבי מספין: שמי אבי מספין, מנכ"ל האגודה הישראלית למען ילדי אתיופיה.

אבי מספין: ביקשנו לקיים דיון בנושא של הפניית תלמידים יוצאי אתיופיה לחינוך המיוחד מסיבה אחת פשוטה.

אבי מספין: קודם כל זה נושא מאוד כאוב, מאוד מוכר.

אבי מספין: לפני חודש, ועדת דורנר שדנה בנושא של החינוך המיוחד, לא התייחסה כלל ליוצאי אתיופיה.

אבי מספין: למרות שב-2008 נציגים של האגודה הישראלית למען ילדי אתיופיה הציגו את המלצותיהם לוועדה, ראינו שלא הייתה כלל התייחסות, למרות שהבעיה מוכרת.

אבי מספין: עכשיו הנתונים גם של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה וגם של מרכז המחקר והמידע של הכנסת מראים שיש אחוזים מאוד גדולים של יוצאי אתיופיה בחינוך המיוחד, גם ביחס לכלל התלמידים וגם ביחס לתלמידים יוצאי אתיופיה.

אבי מספין: השאלה היא קודם כל למה, זאת אומרת מה הסיבה, מה המקור של הבעיה.

אבי מספין: הדבר השני זה תלונות רבות שגם אנחנו וגם ארגונים אחרים וגם המשרד, משרד החינוך, מקבלים מהורים יוצאי אתיופיה שלא מערבים אותם בתהליך של כל המערך של הפניה של הבן שלהם לחינוך המיוחד.

אבי מספין: או שהם לא מעורבים כלל או שהם נכנסים רק בתהליך האחרון, או שהם מקבלים כעובדה מוגמרת בסופו של דבר.

אבי מספין: זה דבר שהיה חסר.

אבי מספין: גם מהבדיקה שאנחנו עושים וגם ממקורות שלקחנו ממקומות אחרים, ראינו שישנו תהליך שלא עושה חסד עם תלמידים יוצאי אתיופיה.

אבי מספין: כל התהליך, כל המערך הזה של הפנית תלמידים יוצאי אתיופיה לחינוך המיוחד.

אבי מספין: הדבר הראשון זה האבחון.

אבי מספין: האבחון שעושים בתהליך הוא מוטה מבחינה תרבותית, מערבית, והוא אינו מתאים, קודם כל, ליוצאי אתיופיה שהגיעו מחברה מסורתית.

אבי מספין: יש דוגמאות מוצלחות שאנחנו יכולים להגיד.

אבי מספין: לדוגמא, מכון פוירשטיין – הרב פוירשטיין יושב פה – הם הצליחו להטמיע אבחונים מוטמעים מבחינה תרבותית.

אבי מספין: לדוגמא, בצבא בתכנית אמיר, ששם רואים שיש באמת הצלחה של חיילים יוצאי אתיופיה בתפקידים איכותיים.

אבי מספין: זו דוגמא טובה של איך ניתן להתגבר על המכשול הזה של האבחונים.

אבי מספין: הדבר השני זה קשיים בשפה, בלימוד השפה.

אבי מספין: העלייה שהגיעה לומדת את השפה והבעיה העיקרית היא שקודם כל רובנו הגענו ממדינה שלא כולם יודעים בה קרוא וכתוב.

אבי מספין: זאת אומרת, חסרה המיומנות הבסיסית, האוריינות, המיומנות של קריאה וכתיבה בכלל.

אבי מספין: וכשמגיעים לארץ ולומדים שפה חדשה אז קודם כל צריך ללמד מה זה קריאה ומה זה כתיבה לפני שמלמדים אותם בכלל את השפה.

אבי מספין: לעיתים זו טענה – אני מקווה שניווכח שבגלל החוסר באוריינות מפרשים את ההתנהגות של הילד, אם הוא מפריע או את קשיי הלימוד שלו, בעצם כקושי.

אבי מספין: הוא קושי מולד ואנחנו חושבים שזה משהו שהוא נרכש.

אלכס מילר: התופעה היא כלל ארצית או שיש מקומות מסוימים שאתם כבר יודעים להצביע עליהם?

אבי מספין: זה כמעט בכל מקום.

אבי מספין: אין איזשהו מקום מסוים.

אבי מספין: בירושלים, במרכז, בכל מקום שיש אוכלוסייה גדולה של יוצאי אתיופיה.

אלכס מילר: אתה רוצה להגיד לי שאף אחד בעצם לא מבין את ההבדלים האלה?

אבי מספין: איזה הבדלים?

אלכס מילר: מה שדיברת, בן אדם שהוא לא - - -

אבי מספין: מבחינת המודעות, המודעות קיימת, השאלה אם הם לוקחים את זה בצורה מאוד רצינית ועושים אותו - - -

אלכס מילר: יש מישהו שהפנים?

אבי מספין: את זה צריך לשאול את מערכת החינוך ואת משרד החינוך.

אבי מספין: אנחנו תמיד מעבירים ואנשים מסכימים עם זה שיש בעיה כזאת וזה גם צריך השקעה ומשאבים.

אבי מספין: עכשיו השאלה הזאת צריכה להיות מופנית למי?

אבי מספין: לחינוך.

אבי מספין: הדבר הנוסף הוא שההורים עצמם – יש ציפייה שגם בבית תעשה איזושהי עבודה עם הילדים, כי הנתונים גם מראים שהרבה מיוצאי אתיופיה שנולדו בארץ שהוריהם עלו לארץ, יש בהם אחוזים גבוהים שנופלים לחינוך המיוחד.

אבי מספין: יש מספר בעיות.

אבי מספין: קודם כל, ההורים מתקשים, הם נמצאים בשלבים של פרנסה וקיום ולא תמיד נותנים דעת ללימודים של הילדים.

אבי מספין: אין תמיד הרבה ספרים בבתים של האנשים.

אבי מספין: זאת אומרת, בבית אין, חסר החלק הזה.

אבי מספין: במערכת החינוך גם מצפים שיהיה בבית וצריך גם להתגבר על המכשול הזה.

אבי מספין: לצערי הרב, כל העניינים האלה נתפסים כליקויי למידה וכבעיות התנהגות ולא אולי משהו שהוא הרבה יותר בסיסי, של לימוד אוריינות או שינוי של האבחונים.

אבי מספין: עכשיו, אנחנו ממליצים על ארבעה דברים, ארבע פתרונות אפשריים שאפשר לאמץ אותם.

אבי מספין: האחד, קודם כל, לקיים אבחונים מותאמים מבחינה תרבותית ליוצאי אתיופיה.

אבי מספין: יש כבר ניסיון והצלחה בעניין הזה, הנה מכון פוירשטיין.

אבי מספין: אנחנו מציעים שתהיה מערכת של ליווי והסברה להורים, וגם בשפתם שלהם.

אבי מספין: כי ההורים מאוד מנותקים והם סיגלו איזושהי רתיעה ממערכת החינוך.

אבי מספין: יש לנו גם דוגמאות של הורים שמסרבים לשלוח את הילד שלהם לחינוך המיוחד למרות שהוא זקוק לחינוך המיוחד, בגלל החוסר האמון הזה במערכת החינוך, מסיבות קודמות, זאת אומרת: שנכפו.

אבי מספין: הדבר השלישי: אנחנו ממליצים שתהיה אולי הכשרה של אנשי מקצוע יוצאי אתיופיה שיש להם אוריינטציה חינוכית, שיוכלו ללוות את ההורים בשפה שלהם.

אבי מספין: מצד אחד הם יבינו את השפה ואת התרבות.

אבי מספין: מצד שני הם גם מבינים את מערכת החינוך והם גם יודעים לשלב את החלק הזה.

אבי מספין: החלק הנוסף שהוא גם מאוד משמעותי, זה להגביר את המיומנויות של הקריאה והכתיבה, של האוריינות, בקרב יוצאי אתיופיה.

אבי מספין: אנחנו גם יוצאים מתוך נקודת הנחה שהחינוך המיוחד הוא דבר מאוד נחוץ, הוא חשוב והוא חייב להתקיים, אבל לילדים שבאמת זקוקים לכך ולא לילדים שרק ייפגעו מכך.

אבי מספין: תודה.

אלכס מילר: תודה רבה.

אלכס מילר: חבר הכנסת שלמה מולה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני היושב ראש, אני מודה לוועדת החינוך שקבעה את הדיון.

שלמה מולה: הדיון הזה כל כך חשוב, אני גם פניתי ליושב ראש הוועדה לקיים דיון.

שלמה מולה: אני מאוד שמח, עוד יותר, לראות את מר פוירשטיין שנמצא כאן.

שלמה מולה: אני, מהידע האישי שלי, לפני 15 שנה או 16 שנה הייתה הפניה של תלמידים יוצאי אתיופיה - כל מי שהסתכל ככה על המורה שלו, נחשב כילד מיוחד.

שלמה מולה: הפיתרון הוא לשלוח אותו לחינוך המיוחד.

שלמה מולה: ככה זה היה במסגרת עליית הנוער, ככה זה היה בבית ספר.

שלמה מולה: כל מורה – אני לא רוצה, חס וחלילה להשתמש באופן מכליל – כל מורה שלא ידעה להתמודד עם ילד יוצא אתיופיה בהתמודדות תלוית תרבות, התייחסות תלוית תרבות וכן הלאה.

שלמה מולה: או שלא ידעו מה באמת בעיית הילד והסביבה, מאיפה בא, מה הרקע שלו.

שלמה מולה: במקום קצת ללכת לפתוח את הראש הפיתרון היה לשלוח את כל הילדים לחינוך המיוחד.

שלמה מולה: ככה פתרנו את הבעיה.

שלמה מולה: פתאום ראינו שאחוזים גבוהים של יוצאי אתיופיה לא מגיעים לשם.

שלמה מולה: הנה לכן מגיע מכון פוירשטיין ומציע – אני זוכר שכשהיה, נדמה לי רובינשטיין, שר החינוך, באו ואמרו: בואו ננסה לשלוח קבוצת תלמידים יוצאי אתיופיה.

שלמה מולה: אולי נפלה טעות באבחון, אולי הילדים האלה צריכים ליווי מסוים, תקופה מסוימת, עם מיומנות למידה, עד שיפרצו את הדרך ואחר כך ילכו קדימה.

שלמה מולה: ואז תראו: התוצאות היו מאוד מהפכניות.

שלמה מולה: באמת היו, ואז הכלי עמד לרשות כל מי שהשתמשו בו, יוצאי אתיופיה ניצלו את זה והתוצאה הייתה תוצאה טובה.

שלמה מולה: לפעמים אפילו היה יותר מידי.

שלמה מולה: היו יותר פניות ורצו עוד, אפילו אלה שבאמת צריכים חינוך מיוחד התעקשו שהילדים שלהם לא ילכו.

שלמה מולה: אפילו ההסברה הייתה יותר מידי טובה.

אלכס מילר: רגע, מה, אחרי שעשו ואבחון וראו שהוא צריך?

שלמה מולה: נכון, ברגע שעשו אבחון וראו.

שלמה מולה: מה שקרה זה שהמכון – תכף הם יציגו את העניין – נתנו איזושהי המלצה מקצועית מסוימת, לדבר מה.

שלמה מולה: ובסוף הילד הזה השתלב.

שלמה מולה: אפילו אני, יש כאלה שאני מכיר שהגיעו לבגרות מלאה אחרי שהם היו שנה או שנתיים אפילו בחינוך המיוחד.

שלמה מולה: עכשיו, אני רוצה דווקא פה – אני לא רוצה לדבר הרבה.

שלמה מולה: אני רוצה דווקא לקחת את הדוגמא של הבחור הזה, שאני מלווה אותו בתקופה האחרונה.

שלמה מולה: הבחור הזה עובד כאן בכנסת, פגש אותי, ואמר לי: תשמע אני נאבק שנתיים – לפני שבועיים, בערב – אני נאבק שנתיים שאת הבן שלי, פשוט רק ישלחו לאבחון מקצועי.

שלמה מולה: לאבחון מקצועי, זה כל הסיפור, הוא לא ביקש משהו אחר.

שלמה מולה: קיבלתי את כל הניירת.

שלמה מולה: יש לי פה את התשובה.

שלמה מולה: למשל, אפילו שיש לו מורה שהוא מימן לו באופן עצמאי, מורה נוספת, מהמשכורת הפעוטה, הדלה שיש לו.

שלמה מולה: עיריית ירושלים מתעקשת לשלוח את הילד הזה לחינוך מיוחד.

שלמה מולה: התעקשות מיותרת.

שלמה מולה: אני המלצתי להם שיגיעו למכון פוירשטיין.

שלמה מולה: אמרתי: אני מוכן אפילו לחפש מלגה, שאם אתם מתקשים, שיהיה מימון.

שלמה מולה: הם פשוט לא מפנים אותו.

שלמה מולה: זאת אומרת: כשיש לך פה כלי שבו אתה יכול לאבחן – אני לא בא לומר – אמרתי גם לו, לבחור הזה, אם הבן שלו בסוף יצטרך להיות בחינוך מיוחד, אין בעיה.

שלמה מולה: אבל לפי הנתונים שיש בידי, לפי ההערכה הראשונית שלי – גם אני עבדתי במכון פוירשטיין.

שלמה מולה: שלחתי תלמידים אנאלפביתים, מתוכנית שנקראת "תוכנית קדמה" מהסוכנות היהודית.

שלמה מולה: אנשים שבאו לכאן בלי לקרוא ולכתוב בגילאי 17-18 תתפלא לשמוע באחוזים גבוהים שעברו את המסלול שלהם, אפילו הגיעו לאוניברסיטה.

שלמה מולה: תראו, איזה פלא.

שלמה מולה: סיימו אפילו את האוניברסיטה.

שלמה מולה: יש קבוצה שאפילו הגיעה לטכניון.

שלמה מולה: יש כאלה שלומדים במכללת ספיר.

שלמה מולה: יש כאלה שלומדים באוניברסיטה.

שלמה מולה: לכן אני לא מבין, אני לא מבין את מערכת החינוך.

שלמה מולה: במקום לקחת כלים, להיעזר בהם.

שלמה מולה: אני, עוד הפעם – אני לא אומר, רבותיי, אני לא מדבר גורף.

שלמה מולה: ילד שצריך להגיע לחינוך המיוחד יגיע לחינוך המיוחד, אני לא מתבייש בזה.

שלמה מולה: אף אחד לא מתבייש בזה, כל עוד הוא צריך.

שלמה מולה: אבל התחושה שלנו – אני אומר את זה כאן:

שלמה מולה: בשנים האחרונות יש, הידיים רכות מידי.

שלמה מולה: הייתה תקופה של רגיעה, בשנים האחרונות יש עכשיו פתאום איזושהי חזרה לאותה תקופה של לפני 15 שנה.

שלמה מולה: אני לא יודע, אבל אני מקווה שמערכת החינוך כן תלמד.

שלמה מולה: יש גם את מרכז ההיגוי, אני מקווה שגם משרד הקליטה, שבאמת תתנו תשובות הרבה יותר משמעותיות.

שלמה מולה: אבל בכל זאת, אדוני היושב ראש, ברשותך, אני הייתי רוצה שהבחור הזה שניתן לו את האפשרות אולי קצת לתאר.

שלמה מולה: ואני אומר לך: מי שקורא, לפחות מה שהמורה הפרטית שלו כותבת, לא מבין.

שלמה מולה: הילד הזה, כל עוונותיו, לפחות לפי מה שהיא כותבת, הם שהוא קורא מהר מידי לכן הוא קופץ על איזו מילה אחת או שתיים.

שלמה מולה: אז זו צריכה להיות הסיבה לשלוח אותו לחינוך המיוחד?

שלמה מולה: אני מקווה שזה לא הסיבה.

שלמה מולה: אבל גם אם יגידו – אני בכל זאת הפניתי אותו אליכם, למכון פרוישטיין, אני מקווה שהוא לפחות יאובחן, ואם הוא יצטרך להישאר בחינוך המיוחד, הנה אבא שלו פה, ואני אומר לו שיישאר בחינוך המיוחד.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: אתם רוצים להסביר איך המערכת עובדת אצלכם במכון?

ראובן פוירשטיין: רבותיי, אני מניח שכל אלה שצריכים מכירים אותנו.

ראובן פוירשטיין: האמת היא שזאת המסורת שלנו, של עבודה עם אתיופיים, שמתבססת על עבודתנו עם הרבה מאוד אוכלוסיות שהגיעו לארץ כשונות-תרבות, ואנחנו עמדנו בפני השאלה איך לטפל בהם כדי שלא יתפסו לא רק כשונים אלא בעלי רמה שכלית נמוכה, וזקוקים לתכנית לימודית מהולה במים, הייתי קורא לזה.

ראובן פוירשטיין: את הקבוצה הראשונה של בחורים באתיופיה שהגיעו לכפר בתיה, אם אתם זוכרים - - -

דוד יאסו: ב-1955.

ראובן פוירשטיין: הייתי הראשון שבדקתי אותם והבאתי את הבשורה שמדובר באנשים בעלי רמה שכלית גבוהה.

ראובן פוירשטיין: אני חושב שאחר כך הם באו לאתיופיה והפכו להיות מורים.

ראובן פוירשטיין: אבל הדבר היפה ביותר היה כאשר משרד החינוך דרש מאתנו שנאבחן הרבה מאד ילדים שבין העולים, כאשר עיקר מטרתנו היתה לבדוק באיזו מידה המסגרת הדרושה להם היא מסגרת מיוחדת, או להפך, מסגרת בעלת רמת הטרוגניות שמאפשרת להם ללמוד מהאוכלוסייה בעלת הרמה הטובה ביותר או באוכלוסייה בעלת התפקוד הנורמטיבי.

ראובן פוירשטיין: וכך להבטיח את ההמשך.

ראובן פוירשטיין: אנחנו בדקנו, אני חושב, בסך הכול, בין 7000 ל-10,000 בני נוער.

ראובן פוירשטיין: אנחנו עשינו לא רק אבחון שבודק את מה שהילד יודע, לא רק מה הוא מסוגל עכשיו, אלא מה הוא יוכל ובאיזה תנאים הוא יוכל להתקדם.

ראובן פוירשטיין: זאת הייתה מטרתנו.

ראובן פוירשטיין: ואכן, הצלחנו להביא רבים רבים מבין הילדים שהיו מועמדים לחינוך מיוחד לסידור במסגרות רגילות.

ראובן פוירשטיין: לא הסתפקנו בזה שאמרנו: הוא מסוגל, אלא אמרנו מה דרוש לו כדי שיהיה מסוגל.

ראובן פוירשטיין: ואני רוצה לבקש עכשיו את פרופ' קזולין, שביצע דבר יוצא מן הכלל, שאיפשר לבני נוער שהגיעו מאתיופיה באותם הימים, ישר, בלי הכשרה מיוחדת, לסדר אותם בצורה כזאת שיוכלו בסופו של דבר להשתלב בצורה מלאה בתוך מסגרת החינוך.

אלכס מילר: סליחה, אדוני, נרשמת?

אלכס מילר: נמשיך הלאה.

אלכס מילר: אני רוצה דווקא לשמוע את משרד החינוך.

אלכס מילר: מי? את, גברתי?

מאיה שריר: שמי מאיה שריר, אני מנהלת אגף קליטת תלמידים עולים במשרד החינוך.

מאיה שריר: בראשית הדברים אני מבקשת רק לשים קצת דברים על דיוקם.

מאיה שריר: עולים חדשים, מי שנולד באתיופיה, שיעורם בחינוך המיוחד נמוך ביחס לעולים חדשים יוצאי מדינות אחרות וגם ביחס לשיעורם של תלמידים ילידי ישראל.

מאיה שריר: ילידי אתיופיה מופנים 6.68%, לעומת ילידי ישראל 7.53%, לפי נתוני הלמ"ס.

אלכס מילר: 6.6 מה?

אלכס מילר: לעומת?

מאיה שריר: 7.53, לפי נתוני הלמ"ס.

מאיה שריר: המצב שונה כאשר מדובר על ילידי ישראל, ילדים שנולדו בארץ, והאבא הוא יליד אתיופיה.

מאיה שריר: ואז באמת אנחנו רואים את השינוי החל מכיתה דל"ת, שיש הפניה גדולה יותר של תלמידים לקויי למידה.

מאיה שריר: אחד ההסברים המקצועיים של אגף שפ"י (שירות פסיכולוגי ייעוצי) הוא, שיש חוסר בהפניה בגיל צעיר יותר ובגן, ולכן אחר כך הקשיים – יש הפניה החל מכיתה דל"ת.

מאיה שריר: הפיתרון, השינוי שהם עשו בעקבות הישיבה האחרונה שהיתה פה בוועדה, היה באמת בהנחיות חדשות לוועדות השמה, שאם בית הספר מפנה מעל חמישה אחוז תלמידים מבית הספר, המפקח עצמו יישב שם ויהיה יותר מעקב אחר ההפניות.

מאיה שריר: במקביל, אגף קליטת תלמידים עולים ואגף שפ"י, אנחנו עכשיו נמצאים בסיום של תהליך כתיבה של נוהל עבודה.

אלכס מילר: חדש?

מאיה שריר: חדש.

אלכס מילר: מתי התחלתם?

מאיה שריר: התחלנו את זה בקיץ, בסוף שנה שעברה.

מאיה שריר: אני מאמינה שזה יפורסם כבר בחודש הבא לעבודה.

אלכס מילר: מה הולך להיות השוני?

מאיה שריר: זה נוהל עבודה למורים, יועצים, למנהלי בתי הספר ופסיכולוגים, שאומר: אתם רואים ילד מתקשה בכיתה – דבר ראשון תעצרו, תבדקו מאיפה הוא בא, אם הוא עולה חדש, לא משנה מהיכן, יש כמה תהליכים, תרשים זרימה שצריך לעשות.

מאיה שריר: אל"ף, בי"ת, גימ"ל, דל"ת - - -

אלכס מילר: התייעצתם עם המכון על פי הניסיון שלהם?

מאיה שריר: אנחנו עם המכון בקשר, גם בדברים אחרים.

מאיה שריר: יש לנו למשל פגישה ביום ראשון על אבחון, דווקא למחוננים.

אלכס מילר: לא, אבל אנחנו כרגע מדברים על הנושא הזה ספציפית.

אלכס מילר: על נושא של הפניה לחינוך מיוחד.

אלכס מילר: אנחנו אוהבים לעבוד בסנכרון.

אלכס מילר: אחת מהבעיות שלנו, של המדינה שלנו, זה שכאשר אין סנכרון אז שום דבר לא עובד.

אלכס מילר: עכשיו אני שומע שהמכון יש להם ניסיון של כמה וכמה שנים בנושא הזה.

אלכס מילר: עשו אבחונים, מצאו שגיאות.

אלכס מילר: מצאו שגיאות, לפי מה שאני שמעתי שהיה.

ר"ק: אני באתי לא לחינוך מיוחד, למשהו אחר.

אלכס מילר: היו טעויות, לפעמים עושים טעויות.

אלכס מילר: עכשיו את אומרת שעוד מעט הולכת להיות רפורמה.

אלכס מילר: השאלה שנשאלה – תכף הפרופסור יציג לנו את שיטות העבודה וזה כבר יותר עניין טכני.

אלכס מילר: מה שחשוב לי זה עד כמה בעצם יש סינרגיה, עד כמה יש רצון באמת להגיע לפתרונות.

אלכס מילר: ואנחנו הרי יודעים שבסופו של דבר המטרה היא שהילדים, ילדי ישראל, יקבלו את החינוך הכי טוב שהמדינה יכולה לתת להם.

אלכס מילר: תכף גם יהיה לנו אב שיספר לנו סיפור אישי שלו.

קריאה: יש לנו גם אם.

אלכס מילר: אם, נכון.

אלכס מילר: אני אומר: אני רוצה לשמוע עד כמה הדברים נלקחו בחשבון, כדי שלא יהיה מצב שאחרי שיצאו ההנחיות החדשות למורים, אנחנו נקבל שוב בעוד איזה שנה שנתיים, יגידו: לא בדיוק חישבנו, לא בדיוק הסתכלנו, ולא עשינו את כל הבדיקות האפשריות.

אלכס מילר: זו השאלה שרציתי לשאול, עד כמה בעצם הנושא נבדק באופן כללי.

שלמה מולה: אני רוצה עוד שאלה להוסיף לשאלה של יושב ראש הדיון.

שלמה מולה: זה לא נכון לגשת בגישה שבה ילידי הארץ כמו ילידי יוצאי אתיופיה.

שלמה מולה: יש דברים שדרך ההתייחסות צריכה להיות בהתאם.

שלמה מולה: מי שהוריו עלו לארץ לפני שלוש שנים, אז לפני שמונה שנים, ונולד ילד לפני שמונה שנים – זאת אומרת:

שלמה מולה: מי שיספר לי שהמצב הסוציו אקונומי והחיים הבין תרבותיים של אותה משפחה יוצאי אתיופיה השתנו, והיא נהייתה ישראלית, למרות שאני רוצה שיהיו כאלה, הוא פשוט טועה.

שלמה מולה: דווקא כשמדובר במערכת החינוך ההבחנה הזאת צריכה להיות מאוד, נקרא לזה, מאוד אישית, מאוד תואמת.

שלמה מולה: אם אני מגיע למסקנה שדווקא כשהם ילידי הארץ הם נשלחים באחוזים יותר גבוהים, זאת אומרת שהמחשבה הזאת בכלל לא קיימת.

שלמה מולה: זאת אומרת שיוצאים מתוך נקודת הנחה שהם כבר משולבים, הם כבר ישראלים לכל דבר, ולכן והאבחונים וכן הלאה לא חשובים.

שלמה מולה: אני לא חושב ככה, השאלה היא האם אתם לוקחים בחשבון גם את הנקודה הזאת.

מאיה שריר: טוב, אענה קודם לחבר הכנסת אלכס מילר, בקשר לאבחונים.

מאיה שריר: בעבר אכן אגף קליטת תלמידים עולים – העולים הופנו למכון של פוירשטיין.

מאיה שריר: ואז הייתה הוראה של כל משרדי הממשלה, למעשה, לצאת למכרז.

מאיה שריר: מי שזכה במכרז זה מט"ח ומאז הם מאבחנים.

מאיה שריר: אצלנו מבחינת המשרד, אגף שפ"י – זה השירות הפסיכולוגי – כבר - - -

אלכס מילר: תראי, אני לא באתי לדבר על מי מבצע את העבודה.

אלכס מילר: אנחנו כרגע לא מדברים פה על מי מבצע מכרז, זה לא הדיון.

אלכס מילר: אני מדבר על המהות.

אלכס מילר: מה זו המהות?

אלכס מילר: תראי, יש שיטות, מישהו שפיתח שיטות.

אלכס מילר: אתם עובדים לפי – הרי אתם צריכים לקבל תוצאה.

אלכס מילר: כשקובעים אסטרטגיה עתידית איך עושים דברים?

אלכס מילר: לוקחים בחשבון את מה שנעשה בעבר.

אלכס מילר: השאלה שנשאלת: היו לכם דוגמאות, אתם יודעים מה צריך להיות, ראיתם את התוצאות, לקחתם, שילבתם את זה ואז יוצאים עם זה הלאה.

אלכס מילר: .

אלכס מילר: השאלה היא אם נלקח הניסיון של השנים הקודמות לטובת קבלת החלטות לעתיד, או שפשוט לקחתם והלכתם במקביל במשהו.

אלכס מילר: אני רוצה פשוט לשמוע איפה הסינרגיה בין תוך המשרד ובין מה שקורה בשטח.

מאיה שריר: כן.

מאיה שריר: כל האנשים שעובדים בפיתוח התכנית הזאת הם מיומנים, עבדו בשטח, גם שפ"חים (שירותים פסיכולוגיים חינוכיים).

מאיה שריר: מכירים את ההתנהלות.

מאיה שריר: אני אומרת הוכחה: הנה, אנחנו אפילו ממשיכים.

מאיה שריר: לא רק לעניין ההפניה לחינוך מיוחד, אלא ההפך, אנחנו רוצים גם מבחנים מתאימים יותר למחוננים, ואנחנו מאמינים שלא נוצל עד הסוף הפוטנציאל של ההפניה למחוננים.

אלכס מילר: אבי העלה פה כמה המלצות.

אלכס מילר: האם זה משהו - - -

מאיה שריר: עכשיו, ההמלצות האלה, אני אמרתי לאבי בחוץ: חבל שלא נפגשנו, כי יש תשובה על כולם והמשרד יישם את כולם.

מאיה שריר: הדבר הראשון הוא, למשל, לגבי האבחונים המותאמים.

מאיה שריר: יש תהליך – שוב, יחד עם שפ"י, כמובן, כי הם האגף המקצועי מבחינתנו – של חיפוש אחר אבחונים שהם לא תלויי תרבות ולא תלויי שפה.

מאיה שריר: מצאנו סוג של אבחונים כאלה, זה תהליך שנעשה גם עם רמ"ה – רשות ארצית למדידה והערכה בחינוך.

מאיה שריר: אנחנו מנהלים עכשיו תהליך איך לרכוש אותם מארצות הברית, זה סוג של מבחנים שנקרא unit, עושים שם את התהליכים.

מאיה שריר: אפילו לא צריך שפה כדי לבצע את האבחון.

מאיה שריר: ניסינו אותם.

שלמה מולה: העברתם את זה כבר בארץ?

מאיה שריר: גם הכשרה של הפסיכולוגים כדי לעבוד אותם.

מאיה שריר: דבר נוסף, ליווי והסברה להורים.

מאיה שריר: כמובן, שקודם יש את מרכז ההיגוי ליוצאי אתיופיה, בראשות דוד מהרט.

מאיה שריר: הם זכו במכרז שנית, הם עובדים, הם איתנו בשיתוף פעולה מלא, מפעילים 70 מגשרים חינוכיים בין תרבותיים.

מאיה שריר: גם בקשר עם ההורים.

מאיה שריר: יש לנו מפקח ארצי באגף – מר מארוס מארה, שמונה להיות נציג משרד החינוך בקהילה.

מאיה שריר: הוא נוסע, הוא אתמול היה במרכזי קליטה בבאר שבע, מדבר עם ההורים, מלווה אותם.

מאיה שריר: לגבי הכשרה של יוצאי אתיופיה כאנשי מקצוע, אז חוץ מהמגשרים שכבר הזכרתי, יש לנו – אנחנו מנסים עכשיו להפעיל תכנית ליועצים בני הקהילה בבר אילן, באוניברסיטת בר אילן.

מאיה שריר: המורים, אני מאמינה שכבר עברנו את השנים הראשונות של הקליטה, שהמורים באמת לא ידעו איך להתנהג מבחינה תרבותית.

מאיה שריר: עשינו מערך השתלמויות נרחב מאוד לגבי מורים שעובדים עם תלמידים במסגרות אולפניות ועם תלמידים בתכניות ייעודיות לעולים, כמו: "שע"ל", "משעולים", "עוגן".

מאיה שריר: המורים עברו הרבה השתלמויות והיכרות עם תרבות ארץ המוצא והיכרות עם מערכת החינוך שם, גם עם המפמ"ר (מפקח מקצועי ראשי) לאמהרית, דוקטור אנבסה טפרה, שהסביר לנו על ההבדלים בין השפה אמהרית והשפה העברית, גם על איך רגילים ללמוד, איך מערכת הלימוד הייתה.

שלמה מולה: הוא קיבל תקן, דרך אגב?

מאיה שריר: מה?

שלמה מולה: הוא קיבל תקן, דוקטור אנבסה?

מאיה שריר: לא יודעת, אל תתקיל אותי, אין לי מושג.

קריאה: לא קיבל.

מאיה שריר: אין לי מושג.

שלמה מולה: כדאי שתבדקי.

מאיה שריר: אני יודעת שאני בקשר איתו, אם הוא בתקן או לא, אני בקשר.

מאיה שריר: דבר נוסף: להגביר את המיומנויות האורייניות – אני מסכימה איתך.

מאיה שריר: אנחנו עושים את זה במסגרת מה ששאל חבר הכנסת שלמה מולה לגבי התכניות, האם הן גם לילידי הארץ.

מאיה שריר: בדרך כלל אנחנו מטפלים, בהגדרה, בתלמידים עולים, אלה תלמידים שלא למדו בארץ.

מאיה שריר: למעט תכניות ייעודיות כמו הפרויקט הלאומי, שמטפל ב-3350 תלמידים, תכנית פאק"ט שמטפלת בכ-10,000 תלמידים ותכנית החומש לקהילת יוצאי אתיופיה שמטפלת ב-20 בתי ספר יסודיים בשישה ישובים שנבחרו.

מאיה שריר: במקומות האלה אנחנו בוודאי מטפלים גם בבני העולים, גם בילדים שנולדו בארץ.

מאיה שריר: וכדאי אולי באמת לעשות מחקר השוואה בין בתי הספר שכן מטופלים ולא – אני לא הספקתי, אני שלושה שבועות מתפקדת.

אלכס מילר: יש לי שאלה – תכף אנחנו נשמע את הסיפור – השאלה היא בקשר למה שחבר הכנסת מולה דיבר קודם.

אלכס מילר: יש לנו פה איזושהי מדיניות מסוימת, ראשי ערים מסוימים של השלטון המקומי, של אגפי חינוך שנוקטים בצעדים כאלה ואחרים.

אלכס מילר: עד כמה משרד החינוך מעורב?

אלכס מילר: עד כמה אתם נמצאים שם, עד כמה אתם יכולים להשפיע, ועד כמה יש רצון להשפיע?

אלכס מילר: אם חבר הכנסת מולה עכשיו בא ואומר: הוא נלחם עכשיו מול עיריית ירושלים.

אלכס מילר: למה שלא תבואו ותגידו לו: עזוב את עיריית ירושלים, תפנה אלינו, אנחנו נפתור את זה?

אלכס מילר: האם יש אפשרות כזאת?

אלכס מילר: האם אתם יכולים להיות מעורבים והאם יש לכם בכלל כוח?

אלכס מילר: אני, עם כל הכבוד, אני באמת מעריך את עיריית ירושלים ואת כל עיר ועיר, אבל כשמדובר על החינוך אני עדין משאיר את ההחלטה הסופית אצל המשרד.

אלכס מילר: רק בישיבה האחרונה דיברנו על הנושא של בית שמש.

אלכס מילר: היה חבר כנסת מולה וחברי כנסת נוספים.

אלכס מילר: בסופו של דבר מי שנותן תשובות ומי שלוקח את האחריות זה שר החינוך.

שלמה מולה: נכון.

אלכס מילר: זה שר החינוך, אין מה לעשות, ולא ראש עיר כזה או אחר שנבחר פוליטית, הוא יהיה זה שייתן את התשובות הסופיות.

אלכס מילר: גם על המצב בבגרויות.

23637: גם שר החינוך נבחר פוליטית.

אלכס מילר: סליחה?

23637: אמרתי: גם שר החינוך נבחר פוליטית.

אלכס מילר: אענה לזה, וזו אולי הפעם היחידה שאני אתייחס למשהו שנאמר כהערה: שר החינוך לא נבחר פוליטית.

אלכס מילר: חבר כנסת נבחר בבחירות, שר החינוך מונה על ידי ראש הממשלה, אין בחירות להיות שר כזה או אחר.

שלמה מולה: להיות שר ממלכתי.

אלכס מילר: כן, אז כדאי ליישר קו בנושא הזה.

אלכס מילר: אז תחשבי על זה, נשמע את הסיפור ונראה איך אנחנו מתקדמים.

אלכס מילר: בבקשה.

שלמה מולה: אני רוצה רק שתדעי שאפילו בסיפור הזה שלו, אני יודע שהפניה של המשפחה, יש כאלה שהיא מפריעה להם, לאנשים בעיריית ירושלים.

שלמה מולה: מה פתאום משפחה פונה לחבר כנסת?

שלמה מולה: זה לא מעניין אותי, אבל אפילו – זאת אומרת, לפעמים גם קשה.

שלמה מולה: גופים מקצועיים באמת מייצרים איזשהן מערכות.

שלמה מולה: אז יכול להיות שהפניה של אדם לאיש פוליטי מתייתרת.

שלמה מולה: ואז הפנייה תהיה מאוד מקצועית – אבל אני רוצה שהוא יגיד.

אלכס מילר: אבל בוא לא נשכח, חבר הכנסת מולה, שעיריית ירושלים לא נמצאת כאן והם לא יכולים לענות.

שלמה מולה: נכון, אני לא, רק אמרתי בהערה.

אלכס מילר: רק את השם שלך להגיד?

א"ג: אני לא יכול להגיד.

שלמה מולה: מה?

א"ג: אני לא יכול להגיד.

א"ג: יהודית יודעת את כל הסיפור שלי, בשנה שעברה היא עזרה לי.

שלמה מולה: רגע, אז תגיד.

א"ג: זה קשה לי לדבר, אני ביישן, קשה לי.

אלכס מילר: תשמע, כולם פה משפחה אחת גדולה.

א"ג: יהודית עזרה לי, אני לא יכול לדבר.

שלמה מולה: יהודית, את רוצה?

יהודית גידלי: כן, או.קי.

יהודית גידלי: אז אני אספר לכם.

יהודית גידלי: הסיפור חשוב יותר מהשם: פנה אלי הבחור שלידינו.

יהודית גידלי: הילד שלו למד בבית ספר ליד מקום מגוריו, בסמוך.

יהודית גידלי: כשעלה לכיתה הבאה הוא הועבר לחינוך המיוחד הרחק ממקום מגוריו וללא סיבה.

יהודית גידלי: כשניסיתי לפנות נאמר לי, מקצועית, על ידי העירייה, שזה לטובת הילד, שם תהיה תשומת לב יותר רבה, יש כיתה יותר קטנה וזה רק לטובתו של הילד שעכשיו הוא ייסע בהסעה.

יהודית גידלי: כי פניתי ואמרתי שגם מבחינה טכנית ההורים, שעובדים בשעה מאוד מאוד מוקדמת, רק הם לוקחים את הילד לבית הספר הסמוך למגוריהם ויכולים לעשות זאת בבוקר.

יהודית גידלי: אם זה למקום רחוק יותר הם לא יוכלו לעשות זאת.

יהודית גידלי: אמרו: אל תדאגי, הסעה תינתן על ידי העירייה.

יהודית גידלי: הילד יטופל הן על ידי הסעה והן בטיפול מקצועי טוב יותר.

יהודית גידלי: אבל לא שמעתי שום הצעה או שום סיבה מקצועית למה להעביר אותו.

יהודית גידלי: ורק בעקבות התערבות – סליחה שאני אומרת – פוליטית, שכנראה ללא זה זה לא הלך, בסופו של דבר הילד הוחזר לבסיסו בשלום, ממשיך בשנה הנוכחית באותו בית ספר כפי שהיה בשנה הקודמת, כי לא היתה שום סיבה להעביר אותו למקום אחר.

שלמה מולה: עכשיו רוצים להחזיר אותו עוד הפעם.

יהודית גידלי: כן, עכשיו הסיפור מתחיל - - -

שלמה מולה: הסיפור מתחיל.

שלמה מולה: זאת אומרת, אני אומר לכם: אני מסתכל עליך, אני יודע שאת שלושה שבועות בתפקיד, אני באמת לא מבין.

שלמה מולה: אני, דרך אגב, כדי לקבל גושפנקא מקצועית – אני לא יודע אם הפנייה שלי הגיעה אליכם – הפנינו אותו ברמה פרטנית, אפילו, להביא המלצה מקצועית.

אלכס מילר: מי זה אליכם?

שלמה מולה: למכון פוירשטיין.

שלמה מולה: לתת איזושהי המלצה מקצועית, לבוא ולהגיד כטסט קייס.

שלמה מולה: תראו, זה מקרה אחד, אבל יש עשרות ומאות כאלה.

שלמה מולה: זו רק דוגמא.

אלכס מילר: זו רק דוגמא של מה שיכול להיות.

אלכס מילר: אני רוצה שהפרופסור הנכבד יתייחס, בבקשה, לנושא ולעצם השיטה.

ראובן פוירשטיין: אולי אני אומר רק כמה דברי הקדמה.

ראובן פוירשטיין: כאמור, האבחון שלנו בודק את יכולת הלמידה של האדם בתנאים מסוימים.

ראובן פוירשטיין: כלומר, אני לא אומר סתם.

ראובן פוירשטיין: אנחנו חייבים ליצור את התנאים שיאפשרו לממש את כושר הלמידה של האדם הזה.

ראובן פוירשטיין: מה שאתם תשמעו עכשיו מפרופסור קזולין מתאר לכם איך אנחנו מבטיחים שילדים שמתפקדים ברמה נמוכה יקבלו את האפשרות להשתלב בצורה מלאה בבית ספר רגיל.

אלכס מילר: מצוין.

אלכס מילר: בבקשה, אדוני.

אלכס קזולין: קודם כל, כולם צריכים להבין שיש הבדל משמעותי בין כל המבחנים והאבחונים מקצועיים-סטטיים שבודקים מה ילד או מבוגר יכול לעשות היום – דוגמא קלאסית זהIQ - - מול האבחון שפיתח פרופסור פוירשטיין, שקוראים לו: האבחון של פוטנציאל למידה.

אלכס קזולין: זה באמת אבחון אחר, זה אבחון מה אני יכול לעשות אם אני מקבל תמיכה מתאימה.

אלכס קזולין: בגלל זה, כשאומרים לנו שמשרד החינוך עשה למשל איזו השוואה בין הצעות ובסוף ההצעה היותר טובה הייתה מארגון אחר, זה לא בדיוק נכון, בגלל שזה לא היה עוד ארגון אחר שמציע אבחון יכולת למידה יותר טוב.

אלכס קזולין: אם הם עשו את זה יותר טוב, מצוין, אין שום בעיה.

אלכס קזולין: הבעיה היא שהם הציגו עוד מבחן אחד כמו IQ .

אלכס קזולין: אנחנו ידועים בכל העולם, וזה באמת אחד מהדברים האבסורדיים.

אלכס קזולין: פה בארץ אנחנו יושבים ויש מישהו שהמציא גישה חדשה של אבחון של יכולת למידה, אותם אבחונים עכשיו עושים בדרום אפריקה למאות אנשים, מבחנים של פרופסור פוירשטיין, אבל בארץ זה פשוט איזה – סימן שאלה למה.

יהודית גידלי: על אף שהוא חתן פרס ישראל.

לאה יוסף: ובעל שם בינלאומי בכל מה שקשור בחינוך.

אלכס מילר: אני רק מזכיר לכם, חברים, שאנחנו לא יכולים להיכנס להחלטה של משרד החינוך במכרז כזה או אחר.

אלכס מילר: צריך להפריד.

אלכס קזולין: בגלל זה אני אומר שזה לא על המכרז, זה על הגישה.

אלכס קזולין: כי חבר שלנו מולה אמר: יש נתונים שהגישה של יכולת למידה מתאימה לאוכלוסייה של אתיופיה.

אלכס קזולין: שיעשו מכרז על יכולת למידה.

אלכס קזולין: מה, אנחנו נגד?

אלכס קזולין: אנחנו בעד מאוד.

אלכס קזולין: או.קי.

אלכס קזולין: אבל יכולת למידה זה רק – טוב.

אלכס קזולין: בקצרה.

אלכס קזולין: נקודה ראשונה, מה שחשוב וזה קשור לנושא של אוריינות, זה לעשות באמת ריכוז של המאמץ לפתח מיומנויות בסיסיות באוריינות וגם באוריינות מתמטית.

אלכס קזולין: המכון שלנו עשה את זה במסגרת של תוכנית "רש"ת" – ריכוז שעות תגבור.

אלכס קזולין: חמש שעות של מתמטיקה אינטנסיבית בשבוע.

אלכס קזולין: חמש שעות של עברית אינטנסיבית וחמש שעות של תכנית העשרה אינסטרומנטאלית, שזו תכנית לפיתוח מיומנויות של חשיבה ולמידה.

אלכס קזולין: משישה עד תשעה חודשים, כמעט 80% של הילדים שהיו בסיכון חזרו לכיתות שלהם ברמה של כיתה.

אלכס קזולין: זה בדיוק, איך לומר, תפריט לעצור זרימה של הילדים שלא מועמדים לחינוך מיוחד, לבתי ספר.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: דוד, רצית להגיד משהו?

ראובן פוירשטיין: אני רק רוצה להסביר.

אלכס מילר: כן אבל, אדוני, תשמע, אני חייב להתקדם, אנחנו ממש במגבלה של זמן וגם אנחנו מדברים על עיקרון ולא כרגע דנים על השיטה והאם השיטה הזאת טובה או שיטה אחרת יותר טובה.

אלכס מילר: כרגע אנחנו מדברים על עיקרון ואיך הדברים בסופו של דבר ייראו בעתיד.

אלכס מילר: אין לנו באפשרות היום גם להמליץ למשרד החינוך לקבל שיטה כזאת ואחרת, כי אין לנו את הכלים וזו גם לא הסמכות שלנו.

אלכס מילר: אני רוצה לשמוע את כל ההיבטים.

אלכס מילר: דוד, אתה ממשרד הקליטה, נכון?

דוד יאסו: כן, דוד יאסו, מנהל אגף קליטת עולי אתיופיה, משרד הקליטה.

אלכס מילר: בבקשה.

דוד יאסו: קודם כל, אני מברך על המפגש הזה, אני חושב שזה מפגש מאוד מאוד חשוב.

דוד יאסו: דווקא בכל הדברים שנאמרו – גם מפרופ' ראובן פוירשטיין וגם ממה שהוצג באמת על ידי האגודה ומה שאתה מתייחס אליו.

דוד יאסו: אגע בשתי נקודות ואני גם אתן דוגמאות.

דוד יאסו: אני חושב שבמשרד החינוך – אי אפשר להגיד שהמטה הוא זה שמחליט.

דוד יאסו: באמת אולי המטה עושה עבודה מאוד טובה ויסודית, כפי ששמענו כרגע, ברמת השטח זה שונה לגמרי.

דוד יאסו: ברמת השטח ההחלטה היא של היועצת ושל המנהלת והמורה.

דוד יאסו: אתן לכם שתי דוגמאות, הבן שלי.

דוד יאסו: יש לי שלושה ילדים, ברוך השם, אני מאחל לכל אחד.

דוד יאסו: הבן הקטן הוא – תדבר מה שאתה רוצה – הוא פשוט אדם פרקטי.

דוד יאסו: ויש לו שפה כל כך יפה – על הדבר הזה בכיתה ב' עוד דרשו ממני שאקח אותו לאבחון לחינוך מיוחד.

דוד יאסו: התנגדתי.

יהודית גידלי: בגלל שיש לו שפה יפה?

דוד יאסו: כן.

דוד יאסו: אני מצטט את המורה: "חבל שהשפה שלו היא לא ממני", דוגמא.

שלמה מולה: אולי רצו לשלוח אותו למחוננים.

שלמה מולה: חשבת על זה?

דוד יאסו: לא, זה כבר סיפור אחר.

דוד יאסו: לא.

דוד יאסו: לא סתם אני אומר לכם.

דוד יאסו: הילד הזה היום בכיתה י', תאמין לי הוא לומד בטכני חיל האוויר, ועושה עבודה.

דוד יאסו: התעקשתי ואני מכיר את המערכת, התעקשתי שהוא לא ילך ועמדתי על זה.

דוד יאסו: היום, לפני שנכנסתי, אמא מתקשרת אלי.

דוד יאסו: אותו הדבר.

דוד יאסו: בכיתה ב' מתעקשים שהוא ילך עכשיו לאבחון, כדי לקחת את הילד.

דוד יאסו: והילד הוא ילד חיובי.

דוד יאסו: והאימא אומרת: אני לא מוכנה.

דוד יאסו: עכשיו, איך עבדה האימא על המערכת?

דוד יאסו: אמרה להם: תפסתי תור רק בחודש יוני.

דוד יאסו: עד חודש יוני הכל מלא.

דוד יאסו: אבל הילד בינתיים יושב בכיתה נורמאלית.

דוד יאסו: יש בעיה ברמת השטח, שהם מחליטים בלי לשתף את ההורה.

דוד יאסו: עכשיו מה קורה?

דוד יאסו: יש לנו גם בעיה בתוך הקהילה.

דוד יאסו: - - -

אלכס מילר: דוד, אתה מייצג את משרד הקליטה?

דוד יאסו: אני מייצג את משרד הקליטה.

דוד יאסו: לא, אני מעלה בעיות.

אלכס מילר: עזוב את הבעיות, תן לי את הפתרונות.

דוד יאסו: הפתרונות זה לא משרד הקליטה בנושא של החינוך, הפתרונות זה משרד החינוך.

דוד יאסו: בנושא של קליטה תבוא אלי.

שלמה מולה: לא, השאלה, הבעיה, היא כזאת: אתה גם בן קהילה, אתה גם מכיר את העניין.

שלמה מולה: השאלה היא: אתם, כמי שמכירים את המערכות, איך אתם יכולים לייצר פלטפורמה שיושבת יחד עם משרד החינוך ופותרת את הבעיה?

שלמה מולה: זאת אומרת, להגיע לאיזשהו חוזר מנכ"ל מול הרשויות, ועדת עררים ומרכזי היגוי.

שלמה מולה: השאלה איך אתם עושים עבודה הוליסטית וגם עושים את ההבחנה בין ילידי הארץ לילדים עולים וכן הלאה.

שלמה מולה: זה בעצם מה שאנחנו מחפשים ממשרד הקליטה.

דוד יאסו: חבר הכנסת שלמה, אני חושב ששאלת נכון וזה בדיוק המשפט הבא שלי.

דוד יאסו: מה שרציתי להגיד הוא כזה: יש בעיה בתוך הקהילה גם, שמהפחד, הילדים האמיתיים שהיו צריכים להיות שם לא הולכים.

שלמה מולה: נכון.

דוד יאסו: למה?

דוד יאסו: בגלל הפחד הזה.

דוד יאסו: לכן יש גם הבנה.

דוד יאסו: לכן אנחנו היום במשרד הקליטה – אני יכול להגיד לך – דרך המוקדים, מנהלי המוקדים וצוות המוקד, כאשר תלמיד מוזמן לוועדה כזו וכזו, מנהל המוקד נפגש עם ההורה, הולך לפני ההורה גם כן לבית הספר ומברר.

דוד יאסו: אבל זו טיפה בים.

דוד יאסו: יחד עם זה, אני חושב שהתחלנו עכשיו שיתוף פעולה עם הגברת בתפקיד החדש שלה, שהיא הגיעה.

דוד יאסו: אני מאמין שאם העניין הזה עוד הפעם באמת מוצף אנחנו גם נקיים דיון יותר רחב, יחד, בראשות אולי של המשנה למנכ"ל, ונראה טיפול אבל כעיקרון הבעיה היא בעיה.

דוד יאסו: אני חייב לסיים משפט לגבי מכון פוירשטיין.

דוד יאסו: אנחנו נכנסנו, כפי שאמר חבר הכנסת שלמה מולה, לנושא של קדמה, לנושא של אמיר.

דוד יאסו: נכנסנו אפילו לנושא של נציבות שירות המדינה.

דוד יאסו: אני המלצתי והם כבר התחילו.

דוד יאסו: יש כיוון ויש מוח שמכיר את העניין, אני חושב שזה חבל לא לעבוד איתו ועל פיו להטמיע.

אלכס מילר: אתה בתור משרד ממשלתי יודע מה זה מכרזים.

אלכס מילר: אז אני מציע לך.

אלכס מילר: זה לא לדיון הזה.

אלכס מילר: יש, כשאנחנו נגיע - -

דוד יאסו: אבל לפחות את המקצועיות נגיד.

אלכס מילר: תקשיב, אתה יכול לפנות, ויש לך את כל הכלים לפנות אל משרד החינוך.

אלכס מילר: יכול להיות שלהעלות את הנושא הזה מול האנשים שהם מקבלי ההחלטות במשרד הקליטה, לעשות דיון מיוחד בנושא הזה עם משרד החינוך.

אלכס מילר: אתם קולטים, הם מלמדים.

אלכס מילר: תתחתנו ואז אולי יצא משהו מזה.

אלכס מילר: בבקשה, גברתי, שלטון מקומי.

23637: שלום, יפעת קריב, מרכז השלטון המקומי.

23637: אני רוצה להתייחס לשתי נקודות.

23637: הנקודה הראשונה כבוד ממלא מקום היושב ראש, בעצם דיברת על הנושא של ראשי ערים שהם לוקחים - - -

אלכס מילר: לא אני דיברתי, דיבר חבר הכנסת מולה שפנה ונלחם.

23637: אז קודם כל אני רוצה להגיד שמרכז השלטון המקומי עומד לעזרתכם ואם יש איזושהי רשות מקומית שבאופן סיסטמטי עושה איזשהו מעשה, איזושהי הפליה כלפי תלמידים יוצאי הקהילה האתיופית אז אתם יכולים להיעזר גם במרכז השלטון המקומי.

אלכס מילר: את הבעיה שחבר הכנסת מולה דיבר עליה את יכולה לפתור?

23637: אני לא יודעת אם אני יכולה לפתור אבל אני יכול בטוח לנסות ולסייע.

23637: אני רק אגיד: יש היום את מנהלי אגפי החינוך שבראשם עומד אבי קמינסקי.

23637: אני חושבת שכן יש מקום, איגוד מנהלי אגפי החינוך יושב בשלטון המקומי.

23637: אפשר להכניס לאחת מהישיבות הקרובות את הנושא הזה ולבוא ולהציג אותו.

23637: ברגע שיושבים עם מנהלי אגפי החינוך אז אתה מדבר כבר עם אוכלוסייה של אנשים שמבצעים את הדברים בשטח ויש מקום להעלות את זה, ואני מוכנה לפתוח את הדלת לישיבה הבאה.

שלמה מולה: אז הנה אני כבר אומר לך: אני אפילו מזמין את עצמי גם.

23637: בסדר גמור, הם ישמחו.

אלכס מילר: רק ככה לדייק.

אלכס מילר: בשלטון המקומי אם יש בעיה, לאן פונים?

23637: תלוי מה הבעיה.

23637: בבעיה פרטנית כזו או אחרת אנחנו לא מטפלים כי לא נטפל בבעיות של כל התלמידים - - -

אלכס מילר: למה, אין פניות ציבור?

23637: לא, אני אומרת באופן גורף.

23637: אבל כשיש רשות מקומית שמפלה, מפנים את זה - - -

אלכס מילר: לא, אבל אני לא יכול לדעת.

אלכס מילר: תקשיבי, עם כל הכבוד, אני לא יודע, אבל הבן אדם שיש לו בעיה הוא לא יודע אם מפלים אותו או לא מפלים אותו.

אלכס מילר: הוא לא יודע לעשות את שיקול הדעת, מי שיכול להסביר לו זה או מי שמתעסק בזה, או עורך דין, או אנשים כמונו.

אלכס מילר: אני מציע לכם, אם כבר את מדברת על הנושא של מעורבות וכולי, אנחנו פה מדברים על נושא שלדעתי זה לא משהו שישבור, והשלטון המקומי יקרוס מזה.

אלכס מילר: אני מציע לכם שבנושא הזה, כאשר מדובר על החינוך, מדובר על ילדי ישראל, זה לא נורא אם תהיה לכם אפשרות לקבלת פניות ציבור בנושא ספציפי כזה.

אלכס מילר: ואז, כאשר יש דיון כמו היום, שאנחנו טוענים שיש בעיה – נגיד בעיריית ירושלים.

אלכס מילר: כן, קיבלתי פניית ציבור, פניתי לעיריית ירושלים בשלטון המקומי, ככה וככה, איך הדבר הזה.

אלכס מילר: יש לכם את משרד החינוך הם גם יכולים.

אלכס מילר: אני מאמין שבסופו של דבר כאשר עירייה מסוימת מקבלת גם פניה מכם, גם ממשרד החינוך, אז ההתייחסות תהיה קצת שונה ולא יגידו: אתם לא מבינים כלום, אנחנו יותר חכמים ותעזבו אותנו.

אלכס מילר: פה צריך באמת, אם רוצים לתת פיתרון אז צריך שיהיה מוקד אליו אפשר לפנות.

23637: אני אוסיף על הדברים שלך ואומר שחסרים לי פה רות פן והאגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך.

23637: כי בעצם בכל ועדות החריגים כן יושבת נציגות השלטון המקומי,כ שהורים בעצם מפנים איזושהי בעיה של מקרה חריג בנושא של חינוך מיוחד.

23637: אני אישית יושבת בוועדה הזאת ובעיני מאוד חסר שהם לא יושבים פה, כי כל מקרי החינוך המיוחד מגיעים לאגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך.

אלכס מילר: תראי, אני אגיד לך: אני רק לפני שבועיים פתחתי עיתון וראיתי כתבה, כתוב:

אלכס מילר: חבר הכנסת אלכס מילר לא ענה לפניות ציבור.

אלכס מילר: חבר הכנסת שענה עשה את זה תוך חמש שעות.

אלכס מילר: תוך חמש שעות.

אלכס מילר: יש לנו כבר תחרות מי עונה יותר מהר.

23637: מכירים את זה.

אלכס מילר: אני אגיד לך דבר כזה.

שלמה מולה: אני לא כתוב.

אלכס מילר: אתה אין לך בעיה.

אלכס מילר: אני אגיד לך דבר כזה.

אלכס מילר: תראי, אנחנו מדברים פה על משהו שכאשר יש התייחסות, כשאנשים מרגישים ששומעים אותם, אז הדברים מתנהלים אחרת לחלוטין.

אלכס מילר: אסור לנו להגיע למצב שמישהו שבעצם מופקד ולוקח אחריות מעביר את הכדור למגרש של מישהו אחר.

אלכס מילר: אם יש לכם אפשרות להיות מעורבים, אם אתם נציגים ואם אתם חלק, אתם צריכים ליצור מנגנון שנותן מענה, שאנשים ידעו שגם אליכם אפשר לפנות.

אלכס מילר: אם אין לכם אפשרות לעזור אתם גם יכולים להגיד: בדקנו, אין אפשרות לעזור, אבל אתה יכול לפנות לכך וכך וכך.

אלכס מילר: שם זה הסמכות שלהם.

אלכס מילר: עם זה אין בעיה.

אלכס מילר: בן אדם יודע לאן הוא פונה.

אלכס מילר: יש בעיה בכמה מקומות – שמענו.

אלכס מילר: צריך לבדוק, צריך להיערך בהתאם.

אלכס מילר: פה אנחנו מצפים מכם שתיקחו יוזמה ותרחיבו את המענה בכל הנושא של פניות הציבור.

אלכס מילר: כך ההורים יידעו לפנות גם למשרד החינוך, גם לעירייה וגם לשלטון המקומי.

אלכס מילר: לא צריך על כל דבר לעשות ועדת חריגים ודיונים וזה.

23637: אני מסכימה איתך.

23637: לא רק שאני מסכימה אתך אני גם מוסיפה ואומרת שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם משרד החינוך ועם האגף לחינוך מיוחד.

23637: במקרים חריגים אולי צריך לעשות ועדה יחד עם משרד הקליטה.

שלמה מולה: אם את אומרת, אני זורק לך את הכדור.

שלמה מולה: אם זה כך, אז למה ברשויות המקומיות שאתם מייצגים אותן, לכאורה, יש הפניה גורפת או אחוז גבוה של ילדים יוצאי אתיופיה שמופנים לחינוך מיוחד?

שלמה מולה: זאת אומרת בעצם השאלה.

שלמה מולה: בזה אנחנו עוסקים.

שלמה מולה: השאלה אם זה מצדיק את ההפניה הזאת, השאלה אם זה לא מצדיק את ההפניה הזאת.

אלכס מילר: אני לא חושב שיש להם איזושהי הוראה כללית בתוך העיריות.

23637: לא, אז אני רוצה לענות על זה.

שלמה מולה: אתה יודע, אני לא אמרתי שיש איזו הוראה כללית.

שלמה מולה: אני מדבר עובדתית.

שלמה מולה: עובדתית יש אחוז גבוה של ילדי יוצאי אתיופיה שנשלחים לחינוך מיוחד.

שלמה מולה: לא נראה לנו שזה מצדיק את האחוזים הגבוהים.

שלמה מולה: זאת השאלה, לא ביקשנו – ביקשנו שיבדקו את זה מקצועית, שהיד לא תהיה קלה על ההדק.

אלכס מילר: חבר הכנסת מולה, לפי התשובות אני לא מאמין שבשלטון המקומי, עד הישיבה הזאת, חשבו להתייחס לנושא הזה בצורה גלובלית.

אלכס מילר: אני מבקש מכם, קחי את מה שנאמר היום כאן ותנסו להתייחס לזה בצורה גלובלית ולא נקודתית.

23637: בסדר.

אלכס מילר: יכול להיות שאז - - -

23637: אנחנו מדברים על אותו הדבר, אנחנו מסכימים.

23637: אני רק אומרת בואו נתקדם כי אל תזרקו עכשיו את הכדור אלינו.

23637: אני אומרת בואו נתקדם.

אלכס מילר: לא, תקשיבי, את ביקשת זכות דיבור.

23637: בוא ניקח אותו ונוסיף לפה את משרד החינוך, מי שאחראי על חינוך מיוחד.

אלכס מילר: אין בעיה, תקשיבי, כל אחד.

אלכס מילר: תאמיני לי כל אחד - - -

23637: ואת איגוד מנהלי אגפי החינוך שאחראים על מנהלי אגפי החינוך בארץ.

23637: יש עוד פונקציות של אנשים שעוסקים בנושא הזה.

23637: אנחנו מייצגים את ראשי הרשויות, אם אתם רוצים לקיים את הדיון בבית אצלנו בשלטון המקומי אין שום בעיה.

שלמה מולה: אין שום בעיה.

23637: רק חייבים לקיים דיון אמיתי.

23637: אין לנו ספק שהבעיה קיימת - - -

אלכס מילר: אין שום בעיה, כל מי שצריך לקחת אחריות ייקח אחריות על התחום שלו.

אלכס מילר: הסכמנו?

אלכס מילר: אין שום בעיה.

23637: למשרד הקליטה אין בעיה לעבוד אתי.

אלכס מילר: תודה, גברתי.

23637: לא, עוד נקודה.

23637: אני חייבת עוד נקודה.

23637: אני רוצה להגיד כאשת חינוך, נושא שככה זרקו פה את קורס "אמיר" ואת מכון פוירשטיין, שאנחנו יודעים שבעצם הקורס הזה עושה אבחונים מדהימים ליוצאי אתיופיה וקורס אמיר נעשה רק לפני השירות הצבאי וכל מי שעבר את הקורס הזה הגיע לתפקידים ומיצה את עצמו, ומיצה את היכולות שלו והגיע לתפקידים הרבה יותר איכותיים בשירות הצבאי ואחר כך בחיים האזרחיים – אני אומרת:

23637: אם משרד החינוך כן היה מאמץ את זה ואולי המדינה כן הייתה בודקת לעומק מה הקורס הזה ומה מכון פוירשטיין עושה ליוצאי אתיופיה והיו עושים את זה בגיל הרבה יותר מוקדם, כל העתיד היה נראה אחרת, וכולנו יודעים את זה כבר שנים.

אלכס מילר: נכון.

23637: אבל מישהו מלמעלה צריך לבוא ולהגיד: די מספיק לדבר בואו נעשה מעשים.

אלכס מילר: הפרגון התקבל.

23637: יש פה משהו מדהים של מכון פוירשטיין, יעשה מהפכה בקרב העולים.

אלכס מילר: בבקשה, זיוה.

זיוה מקונן-דגו: זיוה מקונן דגו, האגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה.

זיוה מקונן-דגו: אני רוצה להתייחס - - -

שלמה מולה: אני שיווקתי אותך כמעט בטעות מהג'וינט.

זיוה מקונן-דגו: ג'וינט לשעבר.

זיוה מקונן-דגו: אני רוצה להתייחס לכמה הערות של הגברת מאיה שריר, מנהלת אגף קל"ע (קליטת תלמידים עולים), ובכלל.

זיוה מקונן-דגו: לצערנו המצב הרבה יותר חמור בשטח מאשר אותם הילדים שבאמת הגיעו לחינוך המיוחד, כי הרבה מאוד ילדים ללא האבחון או ללא הפניה למסגרת החינוך המיוחד נמצאים בקשיים אדירים.

זיוה מקונן-דגו: בגלל בעיות הפרעת התנהגות הילד ישר מופנה לאבחון.

זיוה מקונן-דגו: ההורים איבדו את האמון שלהם במערכת החינוך ולא מוכנים לשתף פעולה, ובצדק.

זיוה מקונן-דגו: וכשהם מופנים לאבחונים בעצם אין את אותם האנשים שמבינים הן את השפה של ההורים והן את הטרמינולוגיה המקצועית של החינוך המיוחד, שיכולים לתרגם ולאפשר באמת את התיווך האמיתי בתוך הוועדות.

זיוה מקונן-דגו: הנושא של ועדת ההשמה הוא תהליך מורכב, לא פשוט שמקשה על ההורים הן להפסיד ימי עבודה וכולי וכולי – התהליך עצמו כל כך קשה שצריך למצוא את הפתרונות גם של הנגשת השירות הזה.

זיוה מקונן-דגו: לגבי מורים יוצאי אתיופיה.

זיוה מקונן-דגו: יש כ-200, מעל 200 מורים יוצאי אתיופיה, בוגרי מערכת החינוך הישראלית, שלא משולבים במערכת החינוך הישראלית.

זיוה מקונן-דגו: מורים כאלה, אם היו בתוך בתי הספר, אני בטוחה שאקלים בית הספר היה נתרם גם מבחינה תרבותית, וגם – אותם התלמידים וההורים היו יכולים לקבל את המענה ואת ההתייחסות המתאימה יותר.

זיוה מקונן-דגו: לגבי הפרויקטים החיצוניים של פאק"ט או הפרויקט הלאומי.

זיוה מקונן-דגו: לצערנו הרב, רוב הפרויקטים עבור יוצאי אתיופיה נעשים על ידי גורמים חיצוניים, וזה חמור.

זיוה מקונן-דגו: מערכת החינוך לא באה ולוקחת על עצמה את האחריות ואומרת: אלה שיטות העבודה שאני רוצה לעבוד איתן, ונכנסת ומשפיעה השפעה מותאמת תרבות בתוך המערכת.

זיוה מקונן-דגו: מט"ח עושים עבודה מדהימה בהרבה מאוד דברים, אבל אם אנחנו מדברים על ארגון מותאם תרבות ויש שיטה שפותחה, איך זה יכול להיות שלוקחים גוף שעושה עבודה טובה בדברים אחרים, אבל לא מותאם תרבות, כמו שצוין.

זיוה מקונן-דגו: אחד הדברים הקשים אם בשנים הראשונות של קליטת תלמידים יוצאי אתיופיה התלמידים מתנהגים בצורה מכבדת בגלל החינוך ובגלל התרבות, וכולי ולא מאתרים אותם ישר ומפנים אותם, כמובן אלה שנולדים בארץ וגדלים בארץ ומכירים את הסביבה התרבותית ובגלל התנהגויות - - -

דוד יאסו: מערביות שלמדו אותן.

זיוה מקונן-דגו: מערביות – לא ידעתי איך לקרוא לזה.

זיוה מקונן-דגו: התנהגות לא מנומסת, אותו ילד מוגדר כבעייתי ומוצא מהכיתה ואני מדברת באמת על אותם ילדים שמסתובבים, והנשירה הסמויה כבר מגיל צעיר, זו בעיה שצריך להתייחס אליה.

שלמה מולה: זיוה, השאלה, אם מותר לי, אולי אפילו הערה: גם לפני 15-16 שנה מי שהביא באמת למהפך בתפיסה, בגישה, בהעלאת הנושא, הבעיה הזאת, למודעות, הייתה האגודה הישראלית למען עולי אתיופיה.

שלמה מולה: אני יודע שאתם ממשיכים עם זה, השאלה היא איך אתם יכולים, גם אחרי הדיון הזה – כל עוד אתה מגיע לכנסת הדיונים מתקיימים – השאלה היא איך אפשר לגרום לכך שהעניין הזה לא ישקע אלא אתם, כמו שעשיתם את הקמפיין לפני 15 שנה, 10 שנים, ממשיכים ללוות.

שלמה מולה: באים ואומרים: אנחנו לוקחים את הרשות המקומית, לוקחים את משרד הקליטה, משרד החינוך, בלי לתת מנוח ואומרים: רבותיי, יש לנו יעד.

שלמה מולה: אני לא יודע לבוא ולהגיד אם מרכז ההיגוי פותר את הבעיה או תכנית חומש וכן הלאה.

שלמה מולה: אני לא בטוח שאלה הגופים שבאים לפתור את הבעיה הזאת.

שלמה מולה: יש בה הרבה רכיבים של לובי.

שלמה מולה: השאלה היא איך אתם לוקחים את העניין הזה ואחרי הסיכום שהיושב ראש יסכם אתם, גם בהצעת הפעילות היומיומית שלכם, גורמים שהדבר הזה יקרה.

שלמה מולה: אני אומר שוב: גם בפעם הקודמת נעשה, נדמה לי, הסכם חריג עם מכון פוירשטיין או קיבלו פטור ממכרז, מישהו פטר אותם כמומחים, וכך זה היה.

שלמה מולה: זאת צריכה להיות הדרך גם אם יש עכשיו – אני חוזר ואומר – כאלה שיצטרכו לעשות את האבחון הזה או כל אבחון אחר.

שלמה מולה: נניח שאני לא עושה להם לובי.

שלמה מולה: אם יש גוף אחר שהוא יותר טוב מהם, בבקשה.

שלמה מולה: זאת בעצם השאלה שאנחנו צריכים להגיע איתה למשהו יותר מעשי.

זיוה מקונן-דגו: חבר הכנסת מולה, אני מעדיפה שהסמנכ"ל יענה לשאלה הזאת.

אבי מספין: תראה, התפקיד בכלל באופן כללי של ארגונים חברתיים הוא להעלות את הנושא לסדר היום מתוך הבדיקות שאנחנו עושים מבחוץ.

שלמה מולה: נכון.

אבי מספין: אנחנו לעולם לא מתיימרים להחליף את המערכת המקצועית, הממוסדת, מערכת החינוך, הקליטה וכולי.

אבי מספין: השימושים שאנחנו יכולים לעשות זה באמת להעלות את הנושא לסדר היום כמו בדיונים בוועדה.

אבי מספין: זה יכול להיות גם בתקשורת לצורך העניין.

אבי מספין: שם מתוך המוחות שמתגבשים ומתוך ההבנות ההדדיות, להגיע לאיזושהי דרך, לאיזושהי ישיבה מסוימת שכמובן נשמח מאוד להיות חלק ממנה.

אבי מספין: בבקשה לדיון הזה לא היה מעולם ניסיון לא לתקוף ולא כלום.

אבי מספין: זאת אומרת זה משהו מאוד מקצועי, ענייני, שיש לנו בראש מעיינינו, קהילת יוצאי אתיופיה שפונים פניות ואנחנו רוצים לתת להם מענה.

אבי מספין: ברמת השטח ביום יום אנחנו נותנים מענה לבודדים, אבל בשביל שתהיה איזושהי החלטה מערכתית צריכה להיות החלטה של מדיניות של משרדים.

אלכס מילר: תודה.

אלכס מילר: טוב, תראו חברים, אני רוצה לסכם.

אלכס מילר: שמענו פה דברים, שמענו פה מקרים, ראינו שקיימת בעיה.

אלכס מילר: הבעיה קיימת יותר בשטח מאשר ברמה המיניסטריאלית.

אלכס מילר: מה שחשוב זה כך: קודם כל, אני מברך על כך שהשלטון המקומי נרתם פה לפעילות ולמתן מענה לאותן בעיות שקיימות בשלטון המקומי.

אלכס מילר: אני מציע כבר עכשיו: יש לכם קשר עם אבי, תראו אם יש לכם אפשרות – הרי הם נמצאים בקשר יומיומי עם האנשים, מכירים את הבעיות – לתת להם את הכתובת לאן להפנות אנשים, במידה ויש בעיה שקשורה לשלטון המקומי.

אלכס מילר: זה דבר ראשון.

אלכס מילר: דבר שני, גברתי, משרד החינוך – אמרת שאת הולכת לשבת אתו.

אלכס מילר: תשבו בבקשה, תראו מה אפשר לעשות, איפה אפשר לקחת את ההמלצות שהם ראו שיכולות להיות לביצוע ואם אפשר ליישם אותן, זה יהיה טוב.

אלכס מילר: בקשר למכון – שמענו וקיבלנו את הברכות על העבודה שנעשתה.

אלכס מילר: כמובן, אין לנו שום סמכות לבוא ולהגיד למשרד החינוך איך לקבל את ההחלטות המקצועיות בהתאם למכרזים שנעשים בתוך המערכת.

אלכס מילר: אני מאמין שאותה רפורמה שכרגע בונים אותה, כך או אחרת, תהיה מותאמת לבעייתיות שקיימת בתוך המערכת.

אלכס מילר: בסופו של דבר תצטרכו לעשות שיקולים.

אלכס מילר: תבדקו מה שקורה אצלכם, תעשו את השיקולים, צריך ללמוד מטעויות, ולא תמיד מה שנעשה בעבר זה מה שצריך לעשות גם בעתיד.

אלכס מילר: אז צריך לבדוק ועם זה להתקדם.

אלכס מילר: אני חושב שגם משרד הקליטה– אתם, תראו, אי אפשר להתעלם מזה שיש לכם "סיי" מאד חזק בנושא הזה.

אלכס מילר: אתם יכולים להתעסק בהסברה, אתם יכולים לגרום לכך שאנשים שנתקלים בבעיות מקבלים את אותם כלים שעומדים לרשותם.

אלכס מילר: באמת שמעתי פה הרבה דברים שקשורים לפחד ולסטיגמות של העבר.

אלכס מילר: אתם גם יכולים להילחם בזה.

דוד יאסו: עושים את זה.

אלכס מילר: אתם, יחד עם הגופים שאחראיים לקביעת המדיניות, יכולים לבוא ולהתעסק בהסברה ובאמת להתייחס ספציפית, אישית, לכל בעיה ובעיה.

אלכס מילר: כי אי אפשר להתייחס לנושא הזה גלובלית ולהגיד: או ככה או ככה.

אלכס מילר: בסופו של דבר שמענו שיש ועדת חריגים, שמענו שיש אפשרות לפנות, הנה חבר הכנסת מולה אמר שהוא מקבל פניות, הכל טוב ויפה, רק צריכה להיות מערכת.

אלכס מילר: אני מקווה מאד שבסופו של דבר, כשתצא הרפורמה, אנחנו נראה איך הדברים מתנהלים, מה התוצאות, האם יש מענה והדברים משתנים.

אלכס מילר: אין ספק שאי אפשר לראות את התוצאות מהיום למחר.

אלכס מילר: מדובר על החינוך של ילדים.

אלכס מילר: כמו שדיברת, הילד שלך היה בכיתה ב', את התוצאה ראית כשהוא כבר בכיתה י'.

אלכס מילר: אז הלוואי שאנחנו, בעוד שמונה שנים נשב פה ונגיד: קיבלנו החלטות, בסופו של דבר זה עבד.

אלכס מילר: אבל יש לכם את הכלים שלכם, אתם יודעים קצת להעריך מה יהיה בעתיד.

אלכס מילר: תבדקו, תשתפו פעולה: שלטון מקומי, משרד החינוך, משרד הקליטה.

אלכס מילר: אתה רוצה להוסיף משהו?

שלמה מולה: רק רציתי להוסיף מאחר שהנושא הוא באמת – גם לקראת פתיחת שנת הלימודים.

שלמה מולה: הייתי רוצה שהוועדה תקבל החלטה נוספת, לעשות דיון מעקב בעוד מספר חודשים – אני לא קובע תאריך – בנושא הזה.

אלכס מילר: כמו שאמרתי, אני לא קובע את סדר היום של הוועדה.

שלמה מולה: אבל להגיד בסיכום שהוועדה תוכל לקיים.

אלכס מילר: אני יכול להעביר את זה ליושב ראש הוועדה, זבולון אורלב, שעל פי הסיכומים שיתקבלו בוועדה אם יראה לנכון, יעשה מעקב.

אלכס מילר: מתי אמורה הרפורמה להתפרסם, גברתי?

מאיה שריר: אני מקווה שבחודש הבא אפשר יהיה להתחיל.

אלכס מילר: או.

אלכס מילר: קי.

אלכס מילר: אז בחודש הבא נגיד זה מתפרסם, אתם מתחילים, אז אני מאמין - - -

שלמה מולה: אפשר בסביבות, אחרי הפגרה.

שלמה מולה: זאת אומרת: כשאנחנו נחזור מהפגרה.

אלכס מילר: יפה, משהו בסביבות היוני – יולי.

שלמה מולה: יוני-יולי.

אלכס מילר: יוני-יולי.

אלכס מילר: אם תרצו בעצמכם ליזום כאן דיון ולהציג את הרפורמה, זה גם כאן יהיה משהו שלדעתי אנחנו רק נברך על כך.

אלכס מילר: זה אני חושב שחשוב.

אלכס מילר: תודה רבה לכולם ושיהיה בהצלחה.