הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 18, פרוטוקול מספר 30, 2009-12-23 10:00

דני דנון: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד.

דני דנון: אנחנו דנים היום בהצעת חוק מסירת מידע להורה שהוגשה על ידי חבר הכנסת יריב לוין ואחרים.

דני דנון: אנחנו נסיים היום את הטיפול בנושא.

דני דנון: חבר הכנסת לוין, אני מבין שנעשתה עבודה ביחד עם הממשלה והחוק שונה מאז הקריאה הטרומית.

דני דנון: אנחנו היום דנים בנוסח המתוקן של החוק והוא נמצא בפני כל הנוכחים בחדר והוא יהווה בסיס לדיון.

דני דנון: חבר הכנסת לוין, אם אתה רוצה לומר מספר מלים, בבקשה.

יריב לוין: קודם כל, תודה רבה אדוני היושב ראש.

יריב לוין: הצעת החוק המקורית שמונחת לפניכם בדף הכחול היא תולדה של פנייה שהייתה מאזרח שנמצא כאן, מר גיא רווה, שפנה למספר חברי כנסת באמצעות המייל ואני חושב שכשלעצמו זה תהליך מבורך וטוב כאשר אזרח פונה ומציע הצעות בעקבותיהן צפה ועולה בעיה שראוי לטפל בה.

יריב לוין: ההצעה הוגשה במתכונת שהתמקדה בסוגיית מסירת המידע ובעצם ניסתה לקבוע איזשהו כלל של ניהול מרשם כפול של כתובות מתוך תפיסה בסיסית שמדובר על כך שמסירת המידע היא אמצעי חיוני על מנת שהורה יוכל להיות מעורב בתהליך הגידול של הילד שלו והדבר הזה הוא אינטרס הדדי בוודאי של ההורה, אבל לא פחות מזה ואולי יותר גם של הילד ששני הוריו יהיו מעורבים בתהליך גידולו, וכפועל יוצא כמובן זקוקים לקבל את כל המידע שנוגע ורלוונטי לגביו.

יריב לוין: לאחר הקריאה הטרומית ובמהלך הדיונים שהיו בוועדת השרים לענייני חקיקה, התקיימו הרבה מאוד דיונים עם הגורמים המקצועיים במשרדי הממשלה, אותם ריכזה עורכת הדין בתיה ארטמן, היועצת המשפטית של משרד הרווחה והשירותים החברתיים.

יריב לוין: זאת הזדמנות לומר לה תודה.

יריב לוין: היא השקיעה בזה מאמץ רב מאוד.

יריב לוין: בסופו של דבר גובשה המסגרת שמונחת בפניכם על דעתם ובהסכמתם גם של חבריי המציעים שהציעו את הצעת החוק והיא כוללת למעשה שני מרכיבים: המרכיב הראשון, בהתייחס להצעה המקורית שהייתה, ואני אפנה אתכם בעיקר למה שמופיע כמובן בסעיף (ג).

יריב לוין: ההסדר היה הסדר אקטיבי.

יריב לוין: כלומר, ההנחה היא שאין צורך להעביר כי ההורים פועלים ביניהם ויש ביניהם איזשהו שיתוף פעולה ותיאום, ומקום שבו הורה מבקש את המידע, יוכל לקבל אותו על ידי כך שימסור בקשה באופן אקטיבי ובכך יפעיל ויממש למעשה את הזכות שמוקנית לו.

יריב לוין: כלומר, יש הכרה בזכות אבל מטעמים, שהם בעיקר טעמים פרוצדורליים, יש צורך בהפעלה שלה באופן אקטיבי ולא כברירת מחדל שהנושא הזה מתבצע באופן אוטומטי.

יריב לוין: המרכיב השני הוא המרכיב שאתם רואים בסעיף קטן (ב) והוא הכנסת דרישה ואלמנט נוסף של ראיית ההורים – שוב, על פי החזקה שקיימת בחוק הכשרות המשפטית – כהורים שבעצם פועלים בהסכמה אבל האפשרות המעשית לסתור את החזקה הזאת היא על ידי הפקדת הודעה כזאת שמאפשרת להורה – בדרך כלל זה שאיננו משמורן, אבל לא בהכרח רק – להודיע שאיננו מסכים לפעולה של הצד האחר ויש לבקש ממנו את ההסכמה האקטיבית.

יריב לוין: זה למעשה המצב בו עומד החוק היום.

יריב לוין: התוספת לחוק מונה בעצם חמישה גופים.

יריב לוין: צריך לציין שלמעשה ארבעה מהם – אלה שמנויים בסעיפים 2 עד 5 לתוספת – הם בעיקרם גופים, אפשר לומר, ממלכתיים.

יריב לוין: מוסדות חינוך יכולים לפעמים להיות איזה שהם גופים שפועלים באופן יותר פרטי אבל עדיין גופים שבמהות שלהם הם ממלכתיים, והוספו הבנקים שהם כמובן גוף מיוחד נוכח העובדה שהם מנהלים את אחד הדברים הרגישים יותר שנוגעים במקרים האלה ואלה באמת הכספים של אותם קטינים.

יריב לוין: זאת למעשה מסגרת הצעת החוק שמונחת כרגע בפנינו.

דני דנון: מכיוון שנעשתה הידברות רבה בין הגורמים השונים, אני רוצה לשמוע אם יש אנשים שמסתייגים מסעיפים שונים.

דני דנון: אם אין, אנחנו נעבור להקראה.

דני דנון: גם לנו בוועדה יש הערות של נוסח, יותר לשון פוזיטיבית של החוק, אבל אלה דברים אליהם נגיע בהקראה.

טל שחף: לנו יש כמה הסתייגויות.

טל שחף: אני טל שחף, אני חבר הנהלה של הורות שווה כמו גיא.

טל שחף: שנינו אותו ארגון ואנחנו כמובן קודם כל תומכים בחוק ושמחים על העיקרון העיקרי שיש בו, ששני הורים צריכים לקבל מידע, דבר שעד היום לא היה מנוסח בצורת חקיקה.

טל שחף: החשיבות של זה בעינינו היא מאוד גדולה.

טל שחף: עם זאת, יש כמובן שינוי גדול לעומת הנוסח המקורי שהוגש לכנסת, בתוכו יש כמה מרכיבים שגורמים לנו בעיה.

טל שחף: הבעיה העיקרית היא באמת בשילוב שנכנס לכאן של נושא שיתוף הפעולה בין הורים שבעצם מוגדר היום בחוק כחזקה, חזקת השיתוף.

טל שחף: ההנחה היא שההורים משתפים פעולה אלא אם כן הוכח אחרת.

טל שחף: בהצעה שמונחת לפנינו כרגע מדובר בהורה שמבקש לפנות לגוף ציבורי, הוא צריך להצהיר כי אין לראותו כמי שמסכים לפעולת ההורה האחר.

טל שחף: אנחנו חושבים שזה פתח.

דני דנון: מה אתם מציעים שייאמר?

טל שחף: אנחנו מציעים לנתק בכלל את נושא שיתוף הפעולה, את חזקת שיתוף הפעולה שקיימת היום בחוק הכשרות המשפטית מנושא הכתובות.

טל שחף: נושא הכתובות הוא נושא טכני ואין בו שום שיקולים אידיאולוגיים.

טל שחף: זאת בסך הכל בקשה שכולם מסכימים עליה, שאותו הורה שלא מקבל את התכתובת, יוכל לבקש לפנות.

טל שחף: להכניס פנימה את נושא שיתוף הפעולה ולצפות שההורה יצהיר שהוא לא משתף פעולה עם ההורה האחר, אנחנו מכניסים בעצם עידוד להורים להכריז על מאבק ביניהם, על קונפליקט ביניהם.

טל שחף: הורה שהוא משתף פעולה, נהדר, אין לו שום בעיה עם ההורה האחר, יצטרך פתאום לבוא ולומר שהוא לא משתף אתו פעולה כתנאי לקבל את התכתובת.

נירה לאמעי-רכלבסקי: מבחינתך ניסוח כמו "אני מבקש לקבל את המידע".

טל שחף: בדיוק.

נירה לאמעי-רכלבסקי: יש ערך למה שאומר מר שחף.

טל שחף: אני מצטט מתוך החוק כרגע.

טל שחף: "אין לראותו כמי שמסכים לפעולת ההורה האחר".

טל שחף: למה צריך להצהיר על דבר כזה?

טל שחף: למה לא צריך לומר שאני פשוט מבקש לקבל את המידע?

דני דנון: זה נושא שגם אנחנו התייחסנו אליו וחבר הכנסת דב חנין, שלא נמצא כאן והוא מיוזמי הצעת החוק, התייחס.

דני דנון: אנחנו מייצגים אותו נאמנה כאן.

דני דנון: חבר הכנסת לוין, צריכה להיות גישה פוזיטיבית של ההורה לקבל מידע.

יריב לוין: זה מקובל מתחילתו.

בתיה ארטמן: אנחנו חושבים שאלה שני דברים שונים לגמרי.

בתיה ארטמן: יש התייחסות לנושא ההסכמות, שזה בעצם המצב שקיים היום בחוק, שאומר שההורים צריכים לפעול בשיתוף פעולה ויש חזקה שאם הורה אחד הסכים, כאילו ההורה השני הסכים אלא אם הוכח ההפך.

בתיה ארטמן: כאן נותנים לאותו הורה הזדמנות לא להכריז על מאבק אלא החזקה ממשיכה להיות קיימת.

בתיה ארטמן: המצב הנורמלי ממשיך להיות קיים.

בתיה ארטמן: בית ספר או מקום אחר הרי לא צריך לדעת מה קורה.

בתיה ארטמן: אם הורה אומר שלפעולה הזאת של ההסכמה הוא מבקש שיקבלו גם את ההסכמה שלו, לפי דעתי, מה רע בזה?

בתיה ארטמן: להפך.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אבל החוק הוא מסירת מידע.

נירה לאמעי-רכלבסקי: הוא לא מדבר על בקשה לקבל מידע.

פרץ סגל: יתחיל מרוץ לתחרות ומי שקיבל ראשון את הדואר, הוא הולך ובאופן אוטומטי מכוח החוק הפעולה שלו מחייבת גם את ההורה השני.

פרץ סגל: לכן צריך להסדיר במישור שלא תיווצר תחרות.

פרץ סגל: בא הסעיף ואומר שתנתקו בין שני הדברים, בין מישור קבלת הדואר לבין השאלה של מה התוצאות שאתה פעלת על פי קבלת הדואר.

פרץ סגל: כרגע המצב הוא שכל הורה ברגע שהוא מקבל דואר, למשל, ניקח כדוגמה בית ספר, אותו הורה שקיבל ראשון את הדואר, ילך לבית הספר שליד מקום מגוריו, ירשום לשם את הילד ובאופן אוטומטי לפי החוק הקיים זה מחייב את ההורה השני.

פרץ סגל: לכן הסעיף בא ומאפשר לנתק בין שני הדברים, לומר שתקבל את הדואר אבל אתה לא צריך להתחיל לרוץ ולראות מי פועל ראשון משום שיש לך כלי לומר שעד ששנינו לא מסכימים, הפעולה לא מחייבת.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אז החזקה שקיימת נשארת בכל מקרה.

נירה לאמעי-רכלבסקי: זא אומרת, זה לא משנה שהורה אחד קיבל את הדואר קודם ובא ואמר משהו כי עדיין יש חזקה.

בתיה ארטמן: בדרך כלל נניח כאשר בא ההורה המשמורן ורושם את הילד לבית הספר, אנחנו יודעים הרי מה קורה ויודעים שהרבה פעמים הסכסוכים הם בשאלה לאיזה בית ספר ילך הילד.

בתיה ארטמן: בא ההורה ורושם את הילד לבית הספר.

בתיה ארטמן: משרד החינוך, הרשות המקומית, מבחינתם זה ההורה, הוא האפוטרופוס, קיימת החזקה.

בתיה ארטמן: מה אנחנו אומרים?

בתיה ארטמן: יש כאן עניין שאם יש סכסוך – אני בכוונה אומרת סכסוך כי זה בדרך כלל מתעורר בסכסוך – והורה אחד אומר שלא ירשמו את הילד שלי לבית ספר איקס כי גם אני ההורה, גם לי יש זכויות וגם לי יש מה לומר.

בתיה ארטמן: זה בעצם מתן אפשרות לאותו הורה ליידע.

בתיה ארטמן: זאת אומרת, הרשויות לא יתחילו לחפש כל אחד אם ההורה מסכים או לא.

נירה לאמעי-רכלבסקי: את זה הוא גם יכול לעשות היום, בלי החוק הזה.

בתיה ארטמן: נכון.

בתיה ארטמן: זה מחדד את המצב הקיים ומחדד את הזכות שלהם כל זמן שהיא לא נשללה.

בתיה ארטמן: ההצעה הזאת יותר טובה מההצעה הקודמת כי לפי דעתי היא נותנת להם מעמד יותר טוב בעניין של חוסר ההסכמה.

בתיה ארטמן: אני לא מבינה מדוע יש התנגדות לעניין הזה.

קריאה: ואם אין סכסוך ביניהם?

בתיה ארטמן: אם אין סכסוך, מה הבעיה?

פרץ סגל: לא כתוב שצריך להצהיר שהוא לא מסכים.

טל שחף: כתוב.

פרץ סגל: לא, זה לא מה שכתוב, עם כל הכבוד.

פרץ סגל: תסתכל על סעיף (ג).

בתיה ארטמן: תנתק את ההסכמה למסירת המידע, אלה שני דברים שונים.

פרץ סגל: למסירת המידע כולנו מסכימים.

פרץ סגל: אני מדבר על זה שאני מצהיר שאני לא מסכים עם ההורה השני.

פרץ סגל: לא צריך להצהיר.

בתיה ארטמן: לא צריך להצהיר.

בתיה ארטמן: לא כל הורה צריך להצהיר מראש.

בתיה ארטמן: אנחנו אומרים במקרה שהורה אומר שהוא רוצה שיתחשבו בהסכמה שלו.

טל שחף: בסעיף קטן (ב) נאמר שצריך להצהיר.

נירה לאמעי-רכלבסקי: הוא צודק.

נירה לאמעי-רכלבסקי: הוא אומר שהוא חייב להצהיר.

בתיה ארטמן: בלי סעיף קטן (א) הוא לא יוכל לקבל מידע.

פרץ סגל: אפשר לעשות את שני הדברים בנפרד ולהפריד בין שני הדברים.

פרץ סגל: אין צורך באותה מסירת הודעה.

דני דנון: הכיוון שאמרת, הוא הגיוני.

דני דנון: מה ההסתייגויות הנוספות שיש לך?

גיא רווה: ברשותך, שני דברים.

גיא רווה: ראשית, בהצעת החוק יש חמישה גופים שהאב צריך לפנות אליהם ולבקש את המידע.

גיא רווה: אם אפשר, אנחנו מבקשים שיהיה גוף אחד שאחראי על זה.

גיא רווה: כלומר, שלא יהיה מצב בירוקרטי לפיו צריך ללכת ולפנות עכשיו גם לבית הספר, גם לגן, אחר כך לבית הספר היסודי וכולי.

דני דנון: מה אתה מציע?

יריב לוין: זה יהיה חוק תקציבי.

יריב לוין: אל תיכנסו לזה.

גיא רווה: אני מציע שיהיה גוף אחד.

דני דנון: מי זה גוף אחד?

גיא רווה: במשרד הפנים אני אסמן וי באיזושהי קוביה וכתובת אליה ישלחו לי את הדואר.

דני דנון: אתה עכשיו תוקע את החוק הזה.

יריב לוין: יש לזה התנגדות קטיגורית של משרדי הממשלה וגם אני מתנגד לזה.

דני דנון: לפי דעתי אפשר להשאיר את זה לדיונים שיתקיימו אחרי הקריאה הראשונה.

גיא רווה: בסדר.

דני דנון: כי כרגע לעשות את זה, זה פשוט לתקוע את החוק ואף אחד לא רוצה לעשות זאת.

גיא רווה: בסדר.

גיא רווה: נקודה שנייה, ברשותך.

גיא רווה: העלתה הגברת ארטמן את הנקודה שהורה אחד מקבל את הטופס לרישום בבית הספר והוא יכול ללכת ולרשום את הילד.

גיא רווה: ראשית, זה מנוגד לרוח החוק כיום ואם אפשר להוסיף לחוק שמוצע כרגע ששני ההורים חייבים בחתימתם לאשר רישום לבית הספר או כל רישום אחר.

יריב לוין: זה קיים.

יריב לוין: זה בדיוק מה שיש כאן.

דני דנון: הדבר הגרוע מהמצוין הוא המושלם.

יריב לוין: האויב של הטוב הוא הטוב ביותר.

דני דנון: אני מבין את הרצון.

דני דנון: אנחנו גם נדון בדבר הזה בהמשך.

דני דנון: אנחנו בהכנה לקריאה ראשונה.

דני דנון: אל תנסה כרגע לשפר יותר מדיי.

גיא רווה: לא, זה החוק הקיים.

גיא רווה: בחוק הקיים שני ההורים – סעיף 24 ו-25 – מוגדרים אפוטרופסים של הילד.

גיא רווה: החוק אומר ששני ההורים חייבים בכל דבר מהותי להחליט לגבי הילד.

גיא רווה: זאת האחריות ההורית שלהם.

גיא רווה: כלומר, אם ילד עכשיו נרשם לגן או לבית הספר, שני ההורים חייבים להיות אחראים על זה.

בתיה ארטמן: זאת החזקה.

בתיה ארטמן: החזקה אומרת שיש חזקה ששני ההורים פועלים ביחד.

בתיה ארטמן: אם הם לא פועלים ביחד, צריך להוכיח שהם לא פועלים ביחד.

בתיה ארטמן: אנחנו לא משנים את המצב הקיים.

בתיה ארטמן: מה שאני כן אומרת זה שהצעת החוק הזאת תבהיר יותר לזוגות, גם בהסכמי משמורת וגם בפסקי דין, שיצטרכו להתייחס לכל הדברים האלה שממילא אתה יכול להתייחס.

בתיה ארטמן: יצטרכו להתייחס לזה יותר במפורש כדי שבעתיד לא יהיו בעיות.

בתיה ארטמן: יאמרו שבענייני חינוך שני ההורים ביחד, אבל זאת ממילא החזקה שקיימת בחוק.

גיא רווה: את הצגת את זה כך כאילו הורה אחד יכול לקבל מידע וללכת לרשום לבד.

בתיה ארטמן: לא.

בתיה ארטמן: אני אומרת באופן כללי.

בתיה ארטמן: יש את החזקה ששני ההורים פועלים בהסכמה ולא שני ההורים צריכים לבוא ביחד ולרשום.

בתיה ארטמן: בדרך כלל הורה אחד בא.

גיא רווה: לא, הורה אחד לא יכול לאשר בחתימתו את כניסת הילד לבית הספר.

גיא רווה: לא.

קריאה: ודאי שכן.

גיא רווה: זה לא תקין.

דני דנון: אני לא פותח כרגע את הנושא לדיון.

דני דנון: יש כאן עניין של פרשנות וזה לא על סדר היום כרגע.

דני דנון: קיבלנו את ההסתייגות הראשונה.

בתיה ארטמן: לשם כך קיימת החזקה.

בתיה ארטמן: אומרים שאם אתה רוצה לסתור את החזקה, תודיע שאתה סותר אותה.

דני דנון: יש עוד הסתייגויות לנוסח המוסכם?

שירלי רקח: חבר הכנסת דב חנין לא יכול היה להגיע משום שהוא בדיון אחר.

שירלי רקח: הוא ביקש ממני להציע תיקון שלו לנוסח של סעיף (ג) עליו מדברים.

שירלי רקח: הוא הציע להוריד את "כאמור בסעיף קטן (ב)" ובמקומו לכתוב: "הורה על רצונו לקבל מידע הנוגע לקטין".

שירלי רקח: ואז ברור שאנחנו מפרידים.

דני דנון: כן.

דני דנון: תהיה פעולה פוזיטיבית של ההורה.

שירלי רקח: בסעיף קטן (ב) לכתוב: "הורה על רצונו לקבל מידע הנוגע לקטין".

דני דנון: זה כבר הוסכם.

תמר זקבך: אנחנו במרכז רקמן מברכות על הצעת החוק הזאת שבאמת עוזרת לקדם את המצב בו הורה שהוא לא משמורן בדרך כלל לא מקבל מידע על הילד.

תמר זקבך: שוב, אנחנו רוצות להסתייג מהנוסח החדש שבאמת מפנה להסתייגות שעכשיו הועלתה, אבל אם באמת מנתקים את שאלת ההסכמה בסעיף (ב) משאלת מסירת המידע בסעיף קטן (ג), הדברים יותר ברורים.

תמר זקבך: החשש שלנו היה מהטלת חובה אבסולוטית על הרשויות דווקא, על הגופים כאשר הגופים לא יוכלו לעמוד בה.

תמר זקבך: אנחנו הצענו הסתייגות בה הגוף יצטרך לנקוט באמצעים סבירים ולא יהיה מחויב לנקוט.

תמר זקבך: כלומר, אם ההורה הלא משמורן נמצא בחוץ לארץ או כתובת המגורים שלו לא ידועה, לא יהיו מחויבים למסור לו מידע.

תמר זקבך: אני חושבת שההצעה שהציע חבר הכנסת דב חנין בעצם פותרת את זה כי אם ההורה עצמו צריך לתת מידע, זה מונע את החובה האבסולוטית.

נירה לאמעי-רכלבסקי: הוא פשוט יצרף כתובת לבקשה שלו והכתובת הזאת תהיה המחייבת.

תמר זקבך: יהיו שתי בקשות.

תמר זקבך: בקשה אחת למסירת מידע ובקשה שנייה בסעיף (ב) להסכמה או אי הסכמה.

תמר זקבך: אנחנו כן חושבים שיש צורך להרחיב את הגופים עליהם זה חל, הגופים הרפואיים.

תמר זקבך: ההצעה שלנו היא שבמקום בתוספת בקופות חולים, יופיע "כל גורם טיפולי לרבות קופות חולים והגופים הפועלים במסגרתה".

קריאה: כמו מרכז להתפתחות הילד.

תמר זקבך: בעיקר מרכזים להתפתחות הילד.

קריאה: משרד הבריאות.

קריאה: אם את רוצה, קופות חולים או מוסד שנותן שירותי בריאות.

תמר זקבך: צריכה להיות איזושהי הגדרה שבאמת תרחיב את הגופים, בעיקר כדי לכלול מרכזים לטיפול להתפתחות הילד.

טליה אגמון: למשרד הבריאות יש בעיה קשה עם הנושא הזה מאחר שהרבה פעמים, כאשר צריך לתת טיפול דחוף, ויש לנו דבר כזה, אנחנו לא יכולים להתחיל לחפש את שני ההורים.

טליה אגמון: צריך להיות ברור שהנושא של טיפול בילדים הוא מאוד מורכב והוא דורש הסדרה קצת יותר מורכבת מהנוסח שמופיע כאן כיום.

טליה אגמון: אנחנו בהחלט מוכנים לשבת ולדבר על זה, אבל להכניס את זה כאן באופן גורף, זה עלול ליצור בעיות שיפגעו בילדים בסוף וזה בוודאי לא דבר שאנחנו רוצים לאפשר אותו.

נירה לאמעי-רכלבסקי: בסעיף 18, בעניין שלא סובל דיחוי, רשאי כל אחד מההורים לפעול על דעת עצמו.

טליה אגמון: הרבה פעמים השאלה היא מה זה לא סובל דיחוי, היא מורכבת.

נירה לאמעי-רכלבסקי: השאלה אם סעיף 18 הקיים לא נותן מענה בסיפא שלו.

טליה אגמון: פתרון שבו שני ההורים לא מסכימים ולכן הילד לא יקבל טיפול, הוא לא פתרון.

קריאה: לא דנים כאן על נושא ההסכמות.

דני דנון: אני לא אתיר לפתוח כאן חזיתות נוספות.

דני דנון: מה שאמרת לא מקובל כי הוא רחב מדיי.

תמר זקבך: מוסד שנותן שירותי בריאות להתפתחות הילד או מוסדות.

דני דנון: התפתחות הילד, למיטב ידיעתי זה בתוך קופות החולים.

דני דנון: אנחנו נבדוק את הנוסח כדי שיהיה מקובל על משרד הבריאות.

גיא רווה: בסעיף 3 כתוב מוסדות חינוך.

גיא רווה: אני רוצה לתת דוגמה מהחיים.

דני דנון: לא, אני לא פותח את זה לדיון.

גיא רווה: מוסדות החינוך נותנים גם מידע לגופים כמו גוף שבודק אם הילדים בכיתה ב' הם ילדים מחוננים.

גיא רווה: זה לא גוף שנמצא בתוך משרד החינוך אלא גוף חיצוני שיש לו שיתוף פעולה.

גיא רווה: גם מוסדות כאלה שקשורים מקבלים את המידע על פרטי ההורים ממשרד החינוך או מבית הספר ולכן צריך לתת את המידע לשני ההורים.

גיא רווה: אם אני לא טועה, זה נקרא גוף יהלום.

נירה לאמעי-רכלבסקי: זה לא נכנס במוסדות חינוך.

גיא רווה: האבא צריך לקבל את המידע האם הילד שלו עובר את הבחינה של המחוננים, בדיוק כמו האימא.

גיא רווה: אין סיבה שהוא לא יקבל את המידע.

קריאה: בית הספר לא ימסור את המידע הזה?

גיא רווה: בית הספר לא קשור למידע הזה.

גיא רווה: זה גוף חיצוני שקשור למשרד החינוך.

גיא רווה: המכתב מגיע מאותו גוף ולא מבית הספר.

גיא רווה: אני אומר את זה מניסיון אישי.

יבינה זכאי בראונר: כל הנושא של בדיקות מחוננים, רק לשם הדוגמה אבל כמובן יש הרבה דוגמאות אחרות, במקרה של יהלום וחברות נוספות, אלה הכל חברות שהן זכייניות של משרד החינוך והן זרועו הארוכה של המשרד.

יבינה זכאי בראונר: הכל הוא בתוך מערכת החינוך ואם בנך לומד בחינוך רשמי או שמוכר ואינו רשמי, שמוכר ומפוקח על ידי המשרד ולא במוסדות הפטור.

יבינה זכאי בראונר: לכן כולם זכיינים של המשרד, אלה גופים שמוכרים על ידי המשרד.

יבינה זכאי בראונר: כל הדיוור, כל התקשורת היא בין משרד החינוך לבין ההורים.

יבינה זכאי בראונר: משרד החינוך כשלעצמו לא מוציא הודעות להורים.

יבינה זכאי בראונר: זאת אומרת, אם יש באגף למחוננים בדיקות כלל ארציות, אחוז אחד מכל האוכלוסייה שנבחר כמחונן ורשאי ללכת לתוכניות של אופק, האגף מודיע לבתי הספר ובתי הספר מודיעים להורים.

יבינה זכאי בראונר: האגף לא מודיע להורים במישרין או הזכיין מטעמו שביצע את הבחינות, גם הוא לא מודיע ישירות להורים.

יבינה זכאי בראונר: לכן ההגדרה כאן בסעיף (3), מוסדות חינוך, צריכה להישאר כפי שהיא ואין שום מקום להרחיב אותה.

דני דנון: אני מסכים אתך.

רונן מוסרי: אני רופא ילדים, גם מטעם מכבי.

רונן מוסרי: שתי הסתייגויות לחוק.

רונן מוסרי: האחת, מסירת מידע זה דבר מקובל ומבורך.

רונן מוסרי: טוב שנותנים לנו את האפשרות לדבר עם שני ההורים באופן שקוף.

רונן מוסרי: גם לגבי הדבר הזה יש מסירת מידע למי שפונה, ואז בשמחה מוסרים, ויש מסירת מידע בצורה יזומה.

רונן מוסרי: באזור שלי למשל, כ-30 אחוזים מההורים הם גרושים וזה אומר שאחד מכל שלושה ילדים, אם אני צריך למסור מידע להורה שלא היה, אני צריך למצוא את עצמו כל הזמן מדבר בטלפון ואומר שהיה אצלי כרגע הילד ועשינו כך וכך, כי אני מחויב למסור מידע.

רונן מוסרי: לכן מסירת המידע צריכה להיות רק על פי דרישתו, כאשר הוא פונה, ולא שאני כל פעם צריך להוציא מכתב או להתקשר להורה ולהודיע לו שהילד שלי היה אצלי במרפאה ושידע זאת.

רונן מוסרי: אני גם לא יכול לעמוד בזה.

רונן מוסרי: יש עלי מספיק מטלות ואני לא יכול למסור מידע בצורה אקטיבית להורה שלא היה נוכח.

קריאה: זה לא מופיע אוטומטית באתר שלכם?

עידו הדרי: גם אני ממכבי.

עידו הדרי: לנושא האינטרנט אני אתייחס.

עידו הדרי: בהחלט האינטרנט נותן כיסוי לעניין.

רונן מוסרי: אנחנו בעד ואנחנו פועלים לתת לשני ההורים את הסיסמה לאינטרנט ולשני ההורים כרטיסים כך ששניהם יוכלו לבוא עם הילד.

רונן מוסרי: אין בעיה.

רונן מוסרי: בתוך עמנו אנחנו חיים.

רונן מוסרי: אני רוצה לדבר לגבי השינוי המשמעותי מבחינתי שזאת האפוטרופסות.

רונן מוסרי: נכון להיום בחוק היום, בהסכמה מדעת, יכול לבוא אחד ההורים עם הילד לטיפול, וברגע שמגיע אחד ההורים עם הילד לטיפול אני מראש מקבל בכך את ההסכמה שלו לטפל בילד ולא נדרש לבקש את ההסכמה של ההורה השני כי חזקה עלי שהם הסכימו ביניהם, ואם יש ביניהם מחלוקת, אנא, יפתרו אותה מחוץ למרפאה ביניהם, בעזרת פקידת הסעד, בעזרת בית המשפט או בכל דרך אחרת.

בתיה ארטמן: איפה יש לך הוראה בחוק שאתה חייב למסור מידע?

רונן מוסרי: לא.

רונן מוסרי: חייב למסור מידע, לא.

רונן מוסרי: מדובר כאן על כך שימסרו מידע.

בתיה ארטמן: אתה מדבר על מסירת מידע.

בתיה ארטמן: כתוב שאם יש חובה למסור מידע על פי דין.

בתיה ארטמן: אם כתוב בחוק או בתקנות שיש חוב להודיע לשני ההורים, אתה נכנס לסעיף הזה.

בתיה ארטמן: אם אין את החובה הזאת, אתה לא נכנס לסעיף הזה בכלל.

רונן מוסרי: תני לי לסיים את דבריי לגבי החזקה כי זה הדבר המשמעותי שהוכנס כאן.

בתיה ארטמן: כתוב רק שיש חובה על פי דין.

בתיה ארטמן: לא משנים את המצב של החזקה.

בתיה ארטמן: כתוב בחוק אלא אם הוכח ההפך.

רונן מוסרי: בתוך עמנו אנחנו חיים.

רונן מוסרי: הורים פונים אלינו בסערת הרגע ובסערת המאבק ביניהם ואומרים שכל דבר שגרושתי עושה, אני לא מסכים ותבקשו ממני מראש.

רונן מוסרי: בתוך עמנו אנחנו חיים.

רונן מוסרי: במצב הזה, זה אומר שמגיע אלי אותו ילד, אני קודם כל צריך שתהיה לי התרעה ממוחשבת שבילד הזה אסור לטפל בלי הסכמה של שני ההורים.

רונן מוסרי: בשלב השני, גם כאשר הוא מגיע אלי עם כאב גרון, אני לא יכול אפילו לבדוק לו את הגרון כי זאת יכולה להיות תקיפה כי אני פועל בניגוד להסכמה מדעת.

רונן מוסרי: אין לי הסכמה מדעת מתוקף מה שקיים היום בחוק.

רונן מוסרי: כאשר באה האימא עם הילד, אני יכול לבדוק את הילד ואני גם יכול להציע לו טיפול ואני יכול לעשות את כל הדברים אותם אני מחויב לעשות.

רונן מוסרי: במקרים האלה שהאבא יכתוב בגלל שהוא לא רוצה שהאימא תרוץ למשרד החינוך או לבנק או לכל דבר אחר, פתאום זה יהיה כללי וגם אני כקופת חולים, כרופא מטפל, תקפוץ לי ההתרעה שאומרת שהאבא או האימא מתנגדים לטיפול של כל אחד מהצדדים ובא אלי ילד עם כאב גרון או עם התקף אסטמה ואני לא יכול לא לבדוק אותו ואני לא יכול לטפל בו.

רונן מוסרי: מה קורה?

רונן מוסרי: באנו לברך, רצינו ששני ההורים יהיו שותפים לגידולו של הילד, אבל יצרנו מקללים כאשר אנחנו מונעים מהילד הזה טיפול בגלל שההורים לא מצליחים להגיע להבנה.

רונן מוסרי: המצב היום נותן לזה מענה טוב.

רונן מוסרי: ההורים צריכים להגיע ביניהם להסכמה וההסכמה צריכה להיות מחוץ למרפאה ומחוץ לטיפול שלי.

רונן מוסרי: הם צריכים להגיע להבנה ולפתור את זה, ויש להם מיליון דרכים לפתור את זה.

רונן מוסרי: אני, כאשר בא אלי אחד מההורים עם הילד, מבחינתי מי שהביא את הילד, מבחינתי אני יכול לטפל בו.

רונן מוסרי: במצב החדש שאתם מציעים, בגלל שאני צריך את ההסכמה של שניהם, אני גם צריך לתת לילד הזה כותרת שהוא ילד להורים גרושים.

דני דנון: הבנו את הנקודה.

דני דנון: נשמע התייחסות.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני חייבת לומר שגם אני כרגע, אם אנחנו באמת מפרידים בין עניין מסירת המידע לבין עניין סתירת החזקה, שזה סעיף קטן (א), איך אנחנו מונעים מצבי קיצון כאלה כי כרגע, כאשר אני קוראת את סעיף קטן (ב), אנחנו מאפשרים כאן סתירת חזקה, שזה אומר איזשהו משלוח של הודעה כללית לגופים שמנויים בתוספת.

נירה לאמעי-רכלבסקי: כך אפשר להבין את סעיף (ב).

רינה נשר: זאת הודעה ספציפית.

רינה נשר: זאת לא הודעה כללית.

רינה נשר: זה שהודעתי למוסד החינוך, זה לא בגדר הודעה.

נירה לאמעי-רכלבסקי: הנוסח אומר: "לא יראה גוף ציבורי הורה כמי שהסכים לפעולת רעהו אם קיבל מאותו הורה הודעה בכתב לפיה אין לראותו כמי שמסכים לפעולת ההורה האחר".

נירה לאמעי-רכלבסקי: נניח שההורה שולח מכתב למוסד לביטוח לאומי ואומר שהוא רוצה להודיע שהוא סותר את החזקה שבסעיף 18(א) ואני כרגע מודיע שאין לראות אותי כמסכים לפעולה.

רינה נשר: מה זה שונה מהמצב הקיים היום?

בתיה ארטמן: דווקא החוק הזה יחדד יותר את הצורך לעגן את הנושאים האלה בהסכמי משמורת או בפסקי דין, כדי שלא יהיה הדבר הזה.

בתיה ארטמן: זה למעשה מצב שקיים היום.

בתיה ארטמן: אין שום שוני מהמצב הקיים.

רונן מוסרי: זה שינוי מהותי.

קריאה: על הגב של הילדים.

רונן מוסרי: אתם מדברים על הצעת חוק אבל אני מדבר על אנשים נכון לאתמול.

רונן מוסרי: אם האבא בא ואומר לי שהוא לא מוכן שלמרות שהאימא באה אתן לילד שלו קורטיזון בשביל האסטמה או ריטלין, אני מתייחס ובאותו רגע נפלה החזקה.

רונן מוסרי: אם האימא באה והאבא הודיע על התנגדותו, ברור לי שיש התנגדות ואני לא יכול לעשות את זה בלי הסכמת שני ההורים.

רונן מוסרי: זה המצב הנוכחי.

קריאה: אנחנו מקבלים מכתבים שאומרים שבכל טיפול בילד, ירימו טלפון.

קריאה: רק כדי לבדוק את הילד, צריך להתקשר לבית המשפט.

רונן מוסרי: אני מסכים עם מה שאת אומרת וזאת בדיוק הבעיה.

רונן מוסרי: אנחנו מכירים את זה מהחיים היום יומיים.

רונן מוסרי: עד שהיא תפנה או האבא יפנה לבית המשפט, בינתיים אני לא יכול לעשות עם הילד הזה כלום, כולל לא לבדוק אותו.

דני דנון: אני לא מבין למה אתה מערבב בין מסירת המידע למתן הטיפול?

רונן מוסרי: זה מה שהחוק אומר.

רונן מוסרי: אני בעד מסירת המידע, אין בעיה.

דני דנון: אנחנו מתייחסים כאן רק למסירת מידע.

רונן מוסרי: השינוי בחוק עוסק בהסכמה מדעת והסכמה מדעת היא הבסיס עליו אני מטפל באנשים.

בתיה ארטמן: כדי שאתה לא תעמוד במצב שאתה אומר אני צריך לתת טיפול וההורה הרגע הודיע לי שהוא לא רוצה, אם אתה תקבל הודעה כזאת מראש, אתה תפנה להורה השני ותאמר להורה השני שמהיום והלאה אתה לא מסתפק בהסכמה שלו וההורה השני צריך לעשות פעולה.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני מסתכלת שוב על הנוסח של ההצעה המקורית ועל הנוסח שלפנינו.

נירה לאמעי-רכלבסקי: האם אנחנו באמת חייבים את סעיף קטן (ב)?

בתיה ארטמן: לא.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אם אנחנו משאירים סעיף שאומר ש"היה על גוף ציבורי למסור מידע להורה על פי הוראות כל דין וקיבל אותו גוף מכתב מהורה המודיע על רצונו לקבל מידע הנוגע לקטין, לפרט את כתובתו למשלוח הדואר, ימסור את המידע לכל אחד מהוריו של הקטין".

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני מבינה שכוונת המציעים היא לאפשר מסירת מידע.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני באמת לא מבינה למה אנחנו נכנסים לנושא החזקה.

תמר זקבך: כן, זה יותר טוב.

פרץ סגל: במצב הנוכחי בדרך כלל יש אחד שמקבל את ההודעות ולפי החוק הוא צריך לתאם את הדברים עם ההורה השני משום ששני ההורים הם אפוטרופסים של הילד.

פרץ סגל: כאשר יש מצב שלא סובל דיחוי, למשל 40 מעלות חום, מה שיקרה היום זה שכל הורה יקבל את ההודעה ובאופן אוטומטי הוא יכול לפעול ללא ההורה השני.

פרץ סגל: דוגמה.

פרץ סגל: יש שני טיפולים אלטרנטיבים, האחד ניתוחי והשני לא ניתוחי.

פרץ סגל: היום כל הורה יכול על דעת עצמו לקחת את הילד ולומר שזה הטיפול שהוא מסכים לו.

פרץ סגל: הרופא אומר: אתה הסכמת, בסדר.

בתיה ארטמן: את זה אנחנו רוצים לשנות.

פרץ סגל: ברור.

פרץ סגל: אנחנו נשנה את זה על ידי כך שההורה יבוא ויאמר שלפני שנותנים טיפול – חוץ מאקמול או דברים כאלה, אז לא תהיה בעיה אלא מדובר בטיפול רפואי ממשי – בבקשה, תודיעו לי את הדבר הזה ואל תראו את ההורה השני כמייצג אותי.

דני דנון: אתה מסכים להצעה שנירה הציעה?

פרץ סגל: מה ההצעה?

דני דנון: להוריד את זה.

פרץ סגל: התוצאה תהיה מרוץ סמכויות.

דני דנון: מרוץ סמכויות יהיה בכל מקרה.

דני דנון: לא נפתור את מרוץ הסמכויות בין בני זוג שמתגרשים.

דני דנון: יש כאן עניין טכני של מסירת מידע להורה.

דני דנון: בואו ננסה להתמקד בו ולהתקדם בו.

פרץ סגל: אני אומר שההצעה שנוסחה על ידי הממשלה באה לענות לשלב הנוסף.

פרץ סגל: נשלח את המידע, מה יהיה כתוצאה מהמידע?

פרץ סגל: התוצאה המשפטית תהיה שכל הורה שילך ראשון, באופן אוטומטי זה יחייב את ההורה השני.

פרץ סגל: באים ואומרים שנותנים להורים כלי למנוע את הדבר הזה, שלא תהיה תחרות כזאת.

פרץ סגל: לכן נוסף הסעיף הזה.

רונן מוסרי: זאת בדיוק הבעיה כי הורה אחד יתנגד בגלל ביטוח לאומי וזה יצא בתפוצת נאט"ו, ועכשיו אני אקבל את זה כמכבי.

רונן מוסרי: לשיטתך, הוא יתנגד לטיפולים שהאימא לוקחת את הילד או שהאבא לוקח את הילד, ובעקבות זה תצא הנחיה כללית שאני לא יכול לטפל בילד כל עוד אין הסכמה של שני ההורים.

דני דנון: אני חושב שצריך להצטמצם.

דני דנון: כוונת המציעים כאן הייתה מאוד ברורה כאשר מדובר במסירת מידע.

דני דנון: הורה שרוצה מידע, יכול לקבל את המידע.

דני דנון: בואו ננסה להתכנס לכיוון הזה ולהתקדם בנושא הזה כי אני חושב שהשלכות והפרשנויות, אי אפשר לדעת לאיפה זה יוביל.

דני דנון: אנחנו נדייק בניסוח החוק כך שיהיה ברור שזה הולך למסירת מידע ולא לדבר אחר.

רביב מייזל: יש חוזר מנכ"ל שהוצע חודש לאחר מועד הנחת הצעת החוק.

רביב מייזל: חוזר מנכ"ל 28/09 בנושא מיסוד הקשר בין הורים לבין מערכת הבריאות ביחס לילדיהם.

רביב מייזל: הוא קובע מקרים בהם צריך לקבל את הסכמת שני ההורים והוא קובע מקרים בהם הרופא צריך ליידע את שני ההורים או את ההורה שהילד לא נמצא במשמורתו.

רביב מייזל: אני חושב שקופות החולים, מקומן לא בהצעת החוק.

רביב מייזל: לגבי הגופים האחרים, יכול להיות שזה מאוד ראוי ומאוד נכון, אבל קופות החולים, אני מציע למחוק אותן מהצעת החוק.

רביב מייזל: הנושא הזה מוסדר באמצעות חוזר מנכ"ל משרד הבריאות.

יחיאל ארקין: אני רופא ילדים בקופת חולים.

יחיאל ארקין: אני מצטרף לדברי ידידי מקופת חולים מכבי.

יחיאל ארקין: אנחנו אנשים שבאים מהשטח ואנחנו מסתכלים על טובת הילד.

יחיאל ארקין: מכל הגופים שמוזכרים כאן, אנחנו היחידים שנותנים מענה מאוד מאוד מהיר.

יחיאל ארקין: אין כאן מקום שאנחנו יכולים לדחות דברים אחרים.

יחיאל ארקין: אנחנו לפעמים דנים בדיני נפשות.

יריב לוין: מה זה שייך למסירת המידע?

יחיאל ארקין: זה שייך.

יחיאל ארקין: פעם ראשונה אני כאן ואני מתרגש.

יחיאל ארקין: הנושא הזה של מסירת מידע לכל אחד מהורי הילד, אין לנו בעיה עם זה.

יחיאל ארקין: לאף גוף בקופה אין בעיה למסור את המידע.

יחיאל ארקין: יש תמיד שאלה באיזה צורה למסור את המידע, כלומר, דרך טלפון או בדרך אחרת כאשר האדם השני צריך להזדהות.

יחיאל ארקין: גם על זה אולי צריך לתת את הדעת.

יחיאל ארקין: בעיקרון אין שום בעיה לאף רופא בשטח למסור מידע לאחד מההורים.

יחיאל ארקין: יש בעיה לקבל הסכמות, כפי שצוין כאן.

יחיאל ארקין: התיקון הזה מבורך אבל יש בעיה לקבל הסכמה או התנגדות של ההורה השני.

יחיאל ארקין: אני רוצה לומר לכם שיש לא מעט מקרים שילדים נפגעים בגלל שההורה השני לא מסכים.

יחיאל ארקין: הרבה פעמים כאשר אנחנו מדברים על טובת ההורים לגדל את הילד, הרבה ילדים נפגעים מכך שההורים לא מסכימים ביניהם.

יחיאל ארקין: דוגמה, טיפול פסיכולוגי בילד, האימא מגדלת את הילד או האבא מגדל את הילד, הצד השני לא מסכים לטיפול פסיכולוגי כי הצד השני ממציא את הדברים.

יחיאל ארקין: הילד לא יכול לקבל טיפול פסיכולוגי.

דני דנון: מה אתה מציע?

יחיאל ארקין: אני מציע שהנושא הרפואי יופרד מכל הגופים האחרים כי זה נושא שמוסדר בחוזר מנכ"ל.

דני דנון: מדובר במסירת מידע.

יחיאל ארקין: למסור מידע, אין בעיה.

דני דנון: אני חושב שאנחנו מתכנסים לכיוון שאנחנו מורידים את סעיף (ב) ומשאירים את הנוסח הקיים בסעיפים (ג), (ד9 ו-(ה) כאשר מוסיפים את העניין הפוזיטיבי של הפנייה של ההורה.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני חייבת לציין שברגע שאנחנו מורידים את סעיף (ב), אני לא בטוחה שהאכסניה תהיה סעיף 18 שמדבר על שיתוף בין ההורים.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני אבדוק את הנושא הזה גם מול נסחית הכנסת ומול משרד המשפטים.

נירה לאמעי-רכלבסקי: יכול להיות שנוסיף סעיף נפרד אחרי סעיף 18 או שנחשוב על אכסניה מתאימה אחרת.

קריאה: ההצעה מתייחסת למסירת מידע ולא להסכמה, בהנחה שזה מה שעומד לצאת מכאן היום.

קריאה: יש כאן הכרת חובה פוזיטיבית שיוצרת קשיים ובירוקרטיה עצומה על הקופות והקופות לא ערוכות להתמודד עם זה, לא מבחינת כוח אדם ובטח לא מבחינת תקציב אבל נשים את זה לרגע בצד.

דני דנון: למה?

קריאה: כי זוהי בירוקרטיה עצומה עבור קופות החולים.

קריאה: כל פעם שהורה מביע את ההתנגדות שלו ורוצה לקבל מידע.

דני דנון: זאת לא התנגדות.

דני דנון: הוא רוצה לקבל מידע.

בתיה ארטמן: שאתם חייבים לתת על פי דין.

בתיה ארטמן: אני לא בטוחה שאתם חייבים על פי דין למסור כל כך הרבה מידע.

קריאה: לפי חוק זכויות החולה שני ההורים צריכים להסכים לטיפול.

קריאה: המידע תמיד חשוף לשני ההורים.

דני דנון: אנחנו אומרים שאם תהיה פנייה של הורה, כמו שיש היום אפוטרופוס, ההורה השני יאמר שהוא רוצה לדעת דברים אלה ואלה, יאמרו לו ללכת לאתר.

קריאה: אם זה כך, אין כאן שינוי של המצב הקיים משום שהיום כל הורה, לא חשוב אם הוא נשוי, פרוד או גרוש, יכול לקבל את כל המידע בקשר לילד שלו, יש לו כרטיס מגנטי של הילד, יש לו גישה לאתר האינטרנט של הילד.

דני דנון: זה מה שכתוב כאן.

דני דנון: אם כך, את סותרת את עצמך.

קריאה: אני התייחסתי להצעה הקודמת.

קריאה: נקודה נוספת.

קריאה: צריך לתת את הדעת על כך שלא תמיד זה משרת את טובת הילד.

קריאה: מסירת המידע לא תמיד משרתת את טובת הילד ואני לא בטוחה שלזה נתת כאן את הדעת.

קריאה: ישנם מקרים מאוד מאוד עדינים שלא התייחסתם אליהם.

קריאה: אני אתן לכם דוגמה מהשטח.

קריאה: טיפול רפואי בקטינה על ידי רופא נשים.

קריאה: במקרה הטוב, הקטינה מגיעה אל רופא הנשים כאשר היא שיתפה את האם.

קריאה: לפעמים גם זה לא קורה.

קריאה: האם בכל מקום כזה אנחנו נצטרך ליידע את האב שהבת שלו פנתה לרופא נשים?

בתיה ארטמן: יש לך חובה למסור מידע כזה על פי דין?

לירון חבוט לוי: שני ההורים זכאים לקבל את מלוא המידע.

לירון חבוט לוי: הוא זכאי לקבל את זה.

לירון חבוט לוי: הוא בא, הוא מבקש תיק רפואי, הוא זכאי לקבל תיק מלא.

קריאה: היום הקופות מנסות איכשהו להתמודד עם העניין הזה.

דני דנון: עם כל הכבוד לקופות, מי שמכם להחליט בנושאים האלו?

דני דנון: הזכירו כאן את החוזר.

קריאה: לא.

קריאה: החוזר מתייחס לפעולות רפואיות חריגות שבין היתר זה נוגע לטיפול פסיכולוגי, לניתוחים ולהרדמות.

קריאה: אלה פעולות מסוימות שדורשות קבלת הסכמה מפורשת של ההורה השני שלא נמצא עם הילד.

דני דנון: מאיזה קופה את?

קריאה: מאוחדת.

דני דנון: למה את חושבת ששיקול הדעת שלכם בנושא הזה הוא יותר טוב משיקול דעת של משרד הבריאות או משרד המשפטים או משרד החינוך?

קריאה: אני לא אומרת שהוא יותר טוב.

קריאה: אני רק אומרת שכאשר הילדה מגיעה אלינו, בדרך כלל אנחנו מכירים אותה יותר טוב מאשר מישהו חיצוני כי לנו יש עובדים סוציאליים, לנו יש רופא שמטפל בה, יש לה הורים.

דני דנון: בסופו של דבר מדובר על הורה שכבר יודע כי אם הוא פונה לקבל מידע, הוא כבר יודע.

קריאה: הוא לא בהכרח יודע שהיא פנתה.

דני דנון: הוא יפנה כל חודש כדי לדעת מה קורה?

עידו הדרי: לא.

עידו הדרי: הוא יכול להיכנס לאינטרנט ולראות את הכל באינטרנט.

אד פרידמן: לגבי סעיף 1(ד).

אד פרידמן: הייתי מציע במקום המילה "הוגבלה", להחליף אותה ב"נפסלה הזכות לקבל מידע רפואי".

אד פרידמן: בכל פעם שיש הסכם או פסק דין לגבי משמורת, יש איזושהי פגיעה או הגבלה באפוטרופסות.

אד פרידמן: לפי הנוסח כאן אנחנו פותחים דלת לוויכוחים לגבי ההגבלה.

דני דנון: אתה צודק.

נירה לאמעי-רכלבסקי: ועל מי מוטלת החובה לברר את ההגבלה הזאת.

נירה לאמעי-רכלבסקי: זאת שאלה שאני שואלת כי איך שהסעיף מנוסח, כמובן אנחנו אמורים להוריד את סעיף קטן (ב), אם הורדנו אותו, גם מהנוסח של סעיף (ד).

אד פרידמן: זה לא משפיע על מה שכתוב ב-(ד).

דב חנין: הערה נכונה.

אד פרידמן: זה גם מחייב את בית המשפט ליידע את מי שהוא הולך לפסול לו את הזכויות האלו, שהחוק הזה קיים או שהתיקון קיים.

דני דנון: תודה על התיקון החשוב.

עודדה פרץ: אני רוצה להתייחס לעניין של הבנקים שמופיעים בתוספת.

עודדה פרץ: המצב הוא שלא קיימות הודעות שהורים מקבלים אותן כמעמדם כהורים על פי דין.

עודדה פרץ: לכן מדובר כאן בקבוצה ריקה.

דב חנין: אם היא קצת תתמלא, יש לנו כבר תשובות לחוק.

עודדה פרץ: רק רציתי להפנות את תשומת הלב.

רז משגב: בעניין הגורמים הטיפוליים שבתוספת, לטעמי צריך להוסיף עוד גורם טיפולי אחד ואלה רשויות הרווחה.

רז משגב: הרבה פעמים רשויות הרווחה – פקידות סעד או עובדים סוציאליים – מבצעים פעולות והם לא מיידעים את ההורה השני.

רז משגב: זאת חובה.

בתיה ארטמן: אתה רוצה להגדיר רשויות הרווחה?

בתיה ארטמן: למה אתה מתכוון?

רז משגב: פקידי סעד, פקידי סעד לחוק הנוער ועובדים סוציאליים המטפלים במשפחה.

בתיה ארטמן: כל הנושא הזה שייך להליך בתוך בית המשפט ולכן הוא לא נכנס.

בתיה ארטמן: אם זה שירות רווחה, זה שירות רווחה שניתן על ידי הרשות המקומית כי רשויות הרווחה ניתנות באמצעות הרשויות המקומיות ולכן תצטרך להיות פנייה אל הרשות המקומית כדי לקבל את המידע הזה.

בתיה ארטמן: אם יצטרכו ללכת לבית המשפט לקבל החלטה או לשנות החלטה, הם ילכו.

בתיה ארטמן: אין דבר כזה רשויות רווחה.

רז משגב: אז נגדיר.

נירה לאמעי-רכלבסקי: זה נכנס ברשויות המקומיות.

בתיה ארטמן: אתה מדבר על הליך בתוך בית משפט.

בתיה ארטמן: בהליך בתוך בית המשפט שני ההורים הם שותפים והכל גלוי בפני שני ההורים.

רז משגב: בכלל לא.

רז משגב: במקרים רבים זה לא נכון.

דני דנון: בסעיף אני נותן מרחב תמרון לתוספות ושינויים.

דני דנון: נאמר שהשר באישור ועדת החוקה יכול להוסיף גופים נוספים או לגרוע, ואז גם אפשר את הבנקים בעוד כמה שנים ולהוסיף גופים אחרים.

דני דנון: זה נותן דינמיות לחוק ואני חושב שזה ייתן גם מענה להערה שלך.

פרץ סגל: הערה לגבי הצעת לשכת עורכי הדין.

פרץ סגל: החוק כרגע קובע שהורה משמורן והורה שאיננו משמורן, מעמדם מבחינה דיני האפוטרופסות הוא אותו הדבר.

פרץ סגל: אין הבחנה בין האפוטרופסיות של ההורה הזה או ההורה האחר.

פרץ סגל: אין מושג של פסילת אפוטרופסות.

פרץ סגל: מה שכן אפשר, אפשר לומר שלעניין מסוים האפוטרופסות ניתנה רק להורה אחד וזה מה שנאמר בחוק.

פרץ סגל: הוגבלה או נשללה לחלוטין.

פרץ סגל: יש שתי אפשרויות: או שמגבילים ובמקרים מסוימים מוסרים את האפוטרופסות להורה אחד ולא לשני, או ששוללים לחלוטין.

פרץ סגל: המושג של נפסלה אפוטרופסות, אני לא מכיר.

אד פרידמן: לא נפסלה אפוטרופסות.

אד פרידמן: במקום המילה הוגבלה.

אד פרידמן: נפסלה הזכות לקבל מידע לפי כל זה.

אד פרידמן: המילה הוגבלה היא מילה מאוד עמומה וכל פסק משמורת, יש בזה מגבלה מסוימת.

פרץ סגל: פסק משמורת הוא לא הגבלה על אפוטרופסות.

אד פרידמן: לא תמיד זה נכון.

אד פרידמן: יש מקרים שזה כן כך.

בתיה ארטמן: הוגבלה לעניין מסירת המידע.

אד פרידמן: למה לא לעשות את זה באופן ספציפי?

נירה לאמעי-רכלבסקי: בית המשפט לא קובע הגבלת אפוטרופסות לעניין מסירת מידע.

פרץ סגל: אין עניין של מסירת מידע.

פרץ סגל: מסירת מידע לא קשורה לאפוטרופסות.

פרץ סגל: האפוטרופסות היא לנושא א' או לנושא ב'.

פרץ סגל: בנושא חינוך יכולים להגביל, יכולים להגביל בנושא בריאות, יכולים להגביל לנושא אחר.

פרץ סגל: אם ההורה לא זכאי לאפוטרופסות בנושא כלשהו, ברור שאי אפשר לשלוח לו מידע על אותו נושא משום שהיא נשללה ממנו.

דב חנין: נקודת המוצא של החוק הזה היא ששני ההורים יש זכות לקבל מידע.

דב חנין: אם בית המשפט רוצה להגביל את הזכות הזאת מאיזשהו טעם, הוא צריך להגביל אותה.

דב חנין: לכן ההערה של לשכת עורכי הדין היא מאוד מאוד לעניין.

דב חנין: אנחנו צריכים כאן להגדיר את הדברים בצורה מאוד מאוד ברורה.

דב חנין: אם בית המשפט ירצה להגביל את הזכות לקבל מידע, יגביל אותה בהחלטה ואז יהיה ברור שלא צריך למסור מידע כי יש החלטה.

פרץ סגל: ניסיתי להסביר שבית המשפט לא נכנס לשאלת הגבלה על מסירת מידע או אי מסירת מידע.

פרץ סגל: מה שבית המשפט עושה, הוא קובע את האפוטרופסות והוא לא קובע את הזכות למידע.

דב חנין: הוא יכול לעשות מה שהוא רוצה.

דב חנין: קודם לא היה לו את החוק הזה.

פרץ סגל: זה נכון, אבל בדרך כלל מה שבית המשפט קובע, הוא קובע אם יש לו אפוטרופסות או אין לו אפוטרופסות לנושא הזה.

פרץ סגל: הוא לא אומר האם הוא יקבל מידע בנושא הזה או לא יקבל מידע בנושא הזה.

פרץ סגל: פירושו של דבר למעשה שעכשיו בפסקי משמורת יצטרך להתווסף סעיף האם הורה רשאי בנושא מסוים לקבל מידע או לא לקבל מידע, גם אם נשללה ממנו האפוטרופסות.

דב חנין: יכול להיות שהוא לא אפוטרופוס, ובכל זאת זכותו לקבל מידע.

פרץ סגל: אני לא אומר שלא, אבל צריך להבחין בין שני נושאים.

דני דנון: כוונת המחוקקים כאן כאשר נשללה אפוטרופסות למסירת מידע.

פרץ סגל: עוד הערה לעניין הרפואי.

בתיה ארטמן: אלא אם רואים שיש כאן

בתיה ארטמן: חזקה שמי שהוגבלה – ובזה צריך לדון - או נשללה האפוטרופסות שלהם, גם הנושא של מסירת מידע בעצם מוגבל.

בתיה ארטמן: זאת אומרת, יש כאן שני מצבים.

בתיה ארטמן: יכול להיות שכמו שאומר פרץ, הגבילו רק את האפוטרופסות אבל לא איכפת לאף אחד שהוא יקבל מידע.

בתיה ארטמן: גם מצב כזה יכול להיות.

בתיה ארטמן: מצד שני יכול להיות מצב שאנחנו אומרים שברגע שאנחנו הגבלנו או שללנו ממך את האפוטרופסות, שללנו ממך גם את הזכות לקבל מידע.

בתיה ארטמן: זאת אומרת, אלה שני דברים שצריך לתת את הדעת עליהם.

בתיה ארטמן: צריך להחליט כאן מה הכיוון.

בתיה ארטמן: מה שאומר פרץ, אנחנו יוצאים כנראה מתוך הנחה שאם שללנו למישהו את האפוטרופסות, גם שללנו את הזכות שלו לקבל מידע.

בתיה ארטמן: למעשה אין לו שום SAY בעניין הזה.

בתיה ארטמן: אם אין לו שום SAY, בשביל מה הוא צריך לקבל מידע?

בתיה ארטמן: בשביל להתחיל לריב?

יריב לוין: זה צריך להיות כך אלא אם נקבע אחרת.

פרץ סגל: זאת המשמעות של הנוסח הקיים.

בתיה ארטמן: אם אתה רוצה בהסכם משמורת או בפסק דין לומר ששללתם, תגיד את זה גם אז.

בתיה ארטמן: לכן הנוסח הזה נראה בסדר.

דב חנין: לא.

דב חנין: יש כאן שני מצבים.

דב חנין: אומר חבר הכנסת לוין שיש הגיון שאם שללנו לחלוטין את האפוטרופסות, נפגעה ממילא גם הזכות לקבל מידע.

בתיה ארטמן: או הגבלנו.

בתיה ארטמן: אמרנו למוסד חינוך שרק האב יקבל.

דב חנין: המילה הגבלה כאן, דווקא לגבי המילה הגבלה אני יותר מסויג.

דב חנין: אני חושב שאם נשללת האפוטרופסות, כנראה נשללת יחד עם האפוטרופסות עוד מערכת שלמה של זכויות.

דב חנין: יכול להיות.

דב חנין: אבל אם מוגבלת האפוטרופסות, אני לא יודע מה זה בדיוק אומר.

דב חנין: אם נשללה האפוטרופסות, סעיף קטן (ד) פחות או יותר יכול להישמר לפי הגישה שמציע חבר הכנסת לוין.

דב חנין: לעומת זאת, האלטרנטיבה צריכה להיות אלטרנטיבה נוספת שבית המשפט יכול לקבל החלטה שהוא שולל את הזכות לקבל מידע בעניין מסוים או בכלל.

בתיה ארטמן: כמו שנאמר כאן.

בתיה ארטמן: במקום להוסיף עוד נושא לוויכוחים.

דב חנין: הסיפא עונה לזה.

בתיה ארטמן: אני שמחה שיש הגבלה ולא רק שלילה כי לפעמים מגבילים.

בתיה ארטמן: מה זה מגבילים?

בתיה ארטמן: שלא שוללים.

דב חנין: מגבילים את הזכות לקבל מידע.

בתיה ארטמן: לא.

בתיה ארטמן: אם אנחנו הולכים באותו קו שאנחנו אומרים שאם בית המשפט קבע שאתה לא אפוטרופוס או שבעניין מסוים אתה לא אפוטרופוס, מה שנוגע מכך זה שגם מידע אתה לא תקבל כי אין שום ערך לזה שתקבל מידע רק להמשיך לריב.

בתיה ארטמן: אני אומרת שאני דווקא שמחה שיש הגבלה כי זה ימנע מצבים שיפסלו לגמרי את האפוטרופסות, גם במצבים שאפשר רק להגביל לעניין מסוים.

בתיה ארטמן: לכן אני אומרת למה לי לשלול את האפשרות שחלק מהאפוטרופסות תישאר ולעניין מסוים אתה לא תקבל.

אד פרידמן: זה רק לגבי החוק הספציפי.

אד פרידמן: בית המשפט כל הזמן מגביל אפוטרופסות.

פרץ סגל: לא כל הזמן.

פרץ סגל: מעט מאוד הוא מגביל אפוטרופסות.

אד פרידמן: כמי שמופיע כמעט יום יום בבית המשפט לענייני משפחה, אני יכול לומר לך שעושים את זה כל הזמן.

אד פרידמן: מגדירים למי יש זכות לקחת את הילד לחוץ לארץ, למי יש זכות לעשות את זה על דעת עצמו או בהסכמת ההורה השני וכולי.

אד פרידמן: עושים את זה כל הזמן.

פרץ סגל: זאת לא הגבלה על אפוטרופסות.

אד פרידמן: כדי להקטין את הפוטנציאל כאן, אני סבור שהמילה הגבלה היא מילה עמומה, כפי שאמר חבר הכנסת.

אד פרידמן: גם אני לא יודע מה המשמעות כי זה לא מובן כאן.

אד פרידמן: אם אנחנו רוצים להתייחס לשלילת הזכות על פי חוק זה או באופן מלא או באופן חלקי, צריכים לכתוב את זה.

דני דנון: אנחנו בכיוון הכללי שאמר אותו חבר הכנסת דב חנין, שאם נשללה האפוטרופסות, זה ברור, או הוגבלה לעניין מסירת מידע ובית המשפט מספיק חכם ויבין.

בתיה ארטמן: להפך.

בתיה ארטמן: אם אנחנו אומרים שיש חזקה, זאת ההנחה, שמי ששללו לו את האפוטרופסות שלו, הוא גם לא יקבל מידע.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אנחנו יכולים לכתוב את זה כנקודת המוצא.

בתיה ארטמן: לא רק למסירת מידע.

בתיה ארטמן: באותה מידה אני אומרת שאם הגבלתי אותו לעניין מסוים, באותו עניין תחול אותה חזקה שהוא לא מקבל את המידע, כי אחרת אין לזה שום משמעות.

נירה לאמעי-רכלבסקי: למה לא לצאת מנקודת המוצא שאם נשללה האפוטרופסות לא יחולו הוראות סעיף (ג)?

נירה לאמעי-רכלבסקי: זאת הסכמה?

בתיה ארטמן: כן.

נירה לאמעי-רכלבסקי: לא נשללה או קבע בית משפט אחרת, הוגבלה האפוטרופסות, לא נשללה לגמרי, יקבע בית המשפט את זכאותו של אותו הורה לקבלת מידע לפי סעיף (ב).

בתיה ארטמן: לא צריך לכתוב את זה כי יוצא שגם כאשר אין את הבעיה, כל הזמן בתי המשפט ידונו בזה.

דני דנון: אנחנו מסכימים.

דני דנון: נירה תנסח.

יריב לוין: אני הייתי נשאר בניסוח של סעיף קטן (ד) מכיוון שאני לא רוצה לומר שלא יחולו הוראות סעיף (ג) מסיבה אחת, כי יכול להיות שיבוא בית המשפט ויכתוב באופן פוזיטיבי שהוא שולל את האפוטרופסות אבל הוא מאשר לו לקבל מידע על הלימודים והציונים.

יריב לוין: אז חל סעיף (ג).

נירה לאמעי-רכלבסקי: אין בעיה.

יריב לוין: יכול להיות שצריך בסיפא של (ד), לגבי עניינים שנותרו בסמכותו של אותו הורה או כפי שיקבע בית המשפט.

רינה נשר: אלא אם כן קבע בית המשפט אחרת, ואז יש לך חזקה, אם בית המשפט שותק בעניין הזה, איך לנהוג, ואת נותנת להם אפשרות לקבוע אחרת.

רינה נשר: כדי לא ליצור מצב שכאשר בית המשפט לא קובע, יש ואקום.

יריב לוין: את נותן אז להורה אפשרות ללכת ולבקש החלטה.

עודדה פרץ: לא נראה לי שראוי שיהיה בחוק קבוצה ריקה.

עודדה פרץ: אם אתה אומר שאם היא תתמלא בעתיד, אפשר יהיה להוסיף את הבנקים לתוספת, אבל הבנקים בהגדרתם הם לא גוף ציבורי.

עודדה פרץ: אפשר לכתוב הכל בחוק אבל הם לא גוף ציבורי אלא הם גוף פרטי.

עודדה פרץ: בכל מקרה, אם מוסיפים את הבנקים, הם לא שונים מכל גוף פיננסי אחר.

דב חנין: את רוצה להוסיף עוד גורמים.

עודדה פרץ: לא.

עודדה פרץ: אני חושבת שצריך להוריד את הבנקים.

בתיה ארטמן: היה לי כבר את הוויכוח הזה בוועדת שרים.

בתיה ארטמן: למה להוריד את הבנקים?

בתיה ארטמן: שני הורים כאשר הם היו נשואים פתחו חשבון עבור אותו קטין ואחר כך הם התגרשו.

בתיה ארטמן: יש הורה אחד שהוא משמורן ולשני ההורים בעצם יש גישה לבנק.

בתיה ארטמן: ההורה השני בא ומבקש לקבל מידע על מצב החשבון.

עודדה פרץ: בכל רגע הוא יכול לקבל מידע.

בתיה ארטמן: אז למה אתם מתנגדים?

עודדה פרץ: כי זה המצב כיום.

עודדה פרץ: אין צורך לכתוב בחוק שהבנק ישלח מידע.

קריאה: זה כמו בקופת חולים.

עודדה פרץ: זה דומה אבל זה שונה בזה שבקופת חולים יש איזה אירוע דרמטי שקורה וצריך לטפל בילד.

עודדה פרץ: החוק מדבר רק על מסירת מידע.

עודדה פרץ: מסירת מידע, הוא יכול בכל רגע לשלוף אותו מהקיר והוא יכול לדעת מהאינטרנט.

עודדה פרץ: אין שום בעיה ולא צריך חוק בשביל זה.

עודדה פרץ: לגבי פעולות, אם הורה אחד הודיע לבנק שההורים בסכסוך, הבנק היום – החוק לא מטפל בזה – לא יאפשר שום פעולה בחשבון.

עודדה פרץ: היום לא צריך שום חוק.

עודדה פרץ: ברגע שהורה מודיע ונסתרת החזקה, לא תיעשה שום פעולה בחשבון.

בתיה ארטמן: אז מה זה מפריע לך?

קריאה: צריך להוסיף כל מוסד פיננסי.

קריאה: אחרי ועדת בכר, כל קופות הגמל נמצאות במוסד פיננסי ולא בבנקים.

דני דנון: יש את סעיף (ה) וכמו שנאמר כאן אפשר להרחיב.

פרץ סגל: אין לי התנגדות שסעיף (ב) יימחק מכיוון שהוא לא היה במהותו של החוק אבל אני רוצה לתת דוגמאות למה הסעיף הזה יכול להקל.

פרץ סגל: ניקח דוגמה.

פרץ סגל: היום יקבלו שני ההורים הודעה בעניין אפשרות לחסן את הילד מפני שפעת החזירים.

פרץ סגל: הורה אחד רוצה והורה אחד לא רוצה.

פרץ סגל: היום המצב הוא שאותו הורה צריך ללכת לקופת חולים ולהודיע שלא יאשרו להורה השני, אפילו אם יבוא עם הילד, לקבל את החיסון כי הוא מתנגד לעניין הזה.

פרץ סגל: פירושו של דבר הוא שההורה על כל פעולה ופעולה הוא צריך ללכת ולפעול.

פרץ סגל: הסעיף בא ואומר מצב הפוך.

פרץ סגל: הוא אומר שאתם קופות החולים, כאשר יש הודעה כללית, אתם צריכים במקרה כזה לבוא להורה שבא לפניכם עם הילד ולומר לו שיש הודעה של ההורה האחר, חובתך ללכת ולקבל את ההסכמה שלו.

בתיה ארטמן: זה רע מאוד לילדים.

דני דנון: אתה צודק, אבל אנחנו פותחים תיבת פנדורה וזה לא החוק הזה.

פרץ סגל: אמרתי שאין לי התנגדות לעניין הזה.

דני דנון: אני מבקש מהיועצת המשפטית להקריא את החוק.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני רק מזכירה שאין לנו סעיף תחילה לגבי התיקון הזה.

פרץ סגל: אולי הערה אחת לנוסח שיש למשרד החינוך.

יבינה זכאי בראונר: אני פשוט לא יודעת עכשיו איך יהיה הניסוח.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני אקריא את הניסוח בכפוף לממונה על נוסח החוק בכנסת שעוברת על הניסוחים.

נירה לאמעי-רכלבסקי: הצעת חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, מסירת מידע להורה 1.

נירה לאמעי-רכלבסקי: בחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות התשכ"ב-1962 (להלן – החוק העיקרי), סעיף 18 יסומן א ואחריו יבוא: שוב, זה בכפוף לאכסניה אחרת שאולי נמצא לה מקום.

נירה לאמעי-רכלבסקי: (ב) היה על גוף ציבורי למסור מידע להורה על פי הוראות כל דין וקיבל אותו גוף פנייה מהורה על רצונו לקבל מידע הנוגע לקטין, ימסור את המידע לכל אחד מהוריו של הקטין.

יבינה זכאי בראונר: הערה.

יבינה זכאי בראונר: אנחנו מבקשים שזה יהיה בהודעה רשמית, בכתב, גם מבחינת החובה של הגוף הציבורי למסור וגם מבחינת ההודעה.

נירה לאמעי-רכלבסקי: בסדר.

נירה לאמעי-רכלבסקי: בכתב.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני כתבתי כאן תוך ציון כתובתו.

יריב לוין: כתובתו ודואר אלקטרוני.

פרץ סגל: זה בתקנות ולא בחוק עצמו.

קריאה: אל תשתמשי במונח כתובת למשלוח כי זה דבר ספציפי.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אני אראה איך אפשר לשלב את זה.

נירה לאמעי-רכלבסקי: ציון פרטיו.

קריאה: איך ידע הגוף הזה מה נקבע בהסכם אם לא יצורף ההסכם להודעה?

דני דנון: לא, לא קשור.

נירה לאמעי-רכלבסקי: שאלה לגבי איך החלטות בתי המשפט יגיעו לגופים האלה.

קריאה: אתם מטילים חובה על הגופים האלה ללכת לבית המשפט לברר.

קריאה: ההורה שמוסר את ההודעה, ישלח גם את פסיקת בית המשפט.

דני דנון: לא, אנחנו לא נכנסים לזה.

יריב לוין: נניח שבית המשפט קבע שהורה לא יראה את הילד והוא בא ורוצה להיכנס לבית הספר ולקחת אותו.

יריב לוין: אותה בעיה קיימת בכל דבר.

יריב לוין: אחריותו של ההורה השני ליידע את בית הספר בנושא הזה.

קריאה: אני חושבת שיש כאן בעיה.

קריאה: ההערה שנאמרה כאן היא הערה די נכונה.

קריאה: אם בא הורה ומבקש מגוף והגוף לא יודע, לכן אולי צריך כאן חובת הודעה להורה השני כדי שהוא ידע מה לעשות.

פרץ סגל: הורה שמבקש למסור את המידע, יכול לומר שלפי פסק הדין אין לו זכות לקבל את המידע.

קריאה: איך הגוף ידע?

יריב לוין: אם זה המצב, זאת אחריות שלך ליידע.

דני דנון: בדברים האלו נדון לקראת הקריאה השנייה והשלישית.

נירה לאמעי-רכלבסקי: (ג) הוגבלה או נשללה אפוטרופסות של אחד ההורים בהחלטת בית משפט, לא יחול האמור בסעיף קטן (ב) אלא לגבי עניינים אשר נותרו בסמכותו של אותו הורה כפי שיקבע בית המשפט.

פרץ סגל: אלא אם כן קבע בית המשפט אחרת.

קריאה: את משאירה ואקום.

קריאה: עדיף לך שתהיה חזקה ויהיה כלל, אחרת את יוצרת ואקום.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אלא אם כן קבע בית המשפט אחרת.

נירה לאמעי-רכלבסקי: (ה) לעניין סעיף זה – גוף ציבורי – גוף המנוי בתוספת.

נירה לאמעי-רכלבסקי: השר יהיה רשאי באישור ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת להוסיף גופים נוספים לרשימת הגופים שבתוספת או לגרוע גופים המנויים בה.

נירה לאמעי-רכלבסקי: תוספת, סעיף 18(ה).

נירה לאמעי-רכלבסקי: אנחנו צריכים לבדוק אם זה יהיה סעיף 18.

נירה לאמעי-רכלבסקי: (1) בנקים.

נירה לאמעי-רכלבסקי: המוסד לביטוח לאומי (3) מוסדות חינוך (4) עיריות ורשויות מקומיות

בתיה ארטמן: תוסיפי גם רשויות אזוריות.

דב חנין: רשויות מקומיות, זה גם מועצות אזוריות.

נירה לאמעי-רכלבסקי: 3.

נירה לאמעי-רכלבסקי: תחילתו של חוק זה בתוך 30 ימים מיום פרסומו.

נירה לאמעי-רכלבסקי: בדברי ההסבר יופיע שלקראת קריאה שנייה ושלישית אנחנו נדון בדרכים או במשמעויות של העברת החלטת בית משפט לידיעת הגופים המופיעים בתוספת או בכלל בנושא של החלטת בית המשפט, ואולי גם בעניין של החזקה שהופיעה בסעיף (ב) המקורי, כפי שציין פרץ סגל.

נירה לאמעי-רכלבסקי: זה יופיע בדברי ההסבר.

טליה אגמון: מה לגבי ההערה המקורית שלנו לגבי קופות חולים או גופים אחרים שנותנים שירותי בריאות?

נירה לאמעי-רכלבסקי: וכן בגופים המנויים בתוספת.

טליה אגמון: לא.

טליה אגמון: דיברנו על קופות החולים.

נירה לאמעי-רכלבסקי: אנחנו נדון.

דני דנון: אנחנו מצביעים על הנוסח שהוקרא על ידי היועצת המשפטית של הוועדה.

דני דנון: ה צ ב ע ה אושר הצעת החוק עברה לקריאה ראשונה.

דני דנון: הישיבה נעולה.

דני דנון: תודה רבה לכולם.