ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 18, פרוטוקול מספר 113, 2009-12-08 12:00

חיים אמסלם: שלום, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט.

חיים אמסלם: אני מחליף את יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת זבולון אורלב.

חיים אמסלם: אנו מאחלים לו החלמה מהירה.

חיים אמסלם: נושא הדיון היום הוא סגירת היחידה לטיפול בילדים עם פערים התפתחותיים במרכז שקד בתל-אביב.

חיים אמסלם: מבלי להיכנס לפרטים, כי למען האמת אינני מכירם, אנחנו ניצבים כנראה פעם נוספת אל מול אטימות.

חיים אמסלם: אנו זועקים מעל כל במה את הצורך ברגישות מיוחדת דווקא לשכבות באוכלוסייה שהן חלשות יותר וזקוקות יותר, ודווקא שם פעם אחר פעם אנו נצרכים לדון ולהצטדק ולהסביר ולהילחם למען המקומות הללו.

חיים אמסלם: הייתי מבקש קודם כול לשמוע מישהו ממרכז שקד, בבקשה.

לילך קורן-אלוס: נמצא אתנו עומר פרץ, ילד שטופל אצלנו בעבר והוא הביא נאום מוכן שממצה את המהות.

לילך קורן-אלוס: האם אפשר שהוא יפתח את הדיון?

חיים אמסלם: כן, בבקשה.

חיים אמסלם: תציג את עצמך.

עומר פרץ: שמי עומר פרץ.

עומר פרץ: אני לומד בכיתה ד' בבית-הספר לטבע בתל-אביב.

עומר פרץ: בגיל 5 נשלחתי למרכז שקד לטיפול של ריפוי בעיסוק.

עומר פרץ: עברתי במקום תהליך שכלל כתיבה, ציור, פעולות גופניות, כגון טיפול על סולמות וחבלים, התגלגלות על כדורים וכולי.

עומר פרץ: לפני הטיפול היו לי קשיים חברתיים ובעיות של התמצאות במרחב שהקשו עליי את חיי היום-יום.

עומר פרץ: היה לי קשה לתקשר עם ילדים ולתפקד בגן.

עומר פרץ: כל הבעיות הללו גרמו לי לחוסר ביטחון.

עומר פרץ: המטפלת שלי, אלה, עזרה לי בכל התהליך הזה והפכה את חיי לטובים יותר.

עומר פרץ: כל העניין הזה עזר לי גם להתקבל לבית-הספר שבו אני לומד היום, בית-הספר לטבע.

עומר פרץ: ההורים שלי היו בטיפול משפחתי אצל הפסיכולוגית שרלין במשך שנה.

עומר פרץ: אמא שלי יכלה להביא אותי למקום ללא בעיה, כי הוא קרוב לביתי.

עומר פרץ: זה איפשר את הטיפול.

עומר פרץ: אני בטוח שאילו היינו צריכים לנסוע רחוק, לא הייתי מקבל את הטיפול.

עומר פרץ: מרכז שקד הוא מקום נעים ביותר, מקבל ונותן אהבה.

עומר פרץ: חשוב מאוד שלא יסגרו את המרכז.

עומר פרץ: אם הוא ייסגר, ילדי השכונה לא יקבלו את הטיפול שהם צריכים ובעתיד הם עשויים להפוך לפושעים ויעלו הרבה יותר כסף למדינה.

עומר פרץ: בבעיות קטנות זול יותר לטפל.

חיים אמסלם: אתה אומר בעצם תודה למרכז שקד.

עומר פרץ: כן.

עומר פרץ: הוא תרם לי המון.

יהודית גידלי: הדברים של עומר פרץ מיצו את כל הדיון.

חיים אמסלם: זאת האמירה החשובה באמת, שזה תרם לך המון.

חיים אמסלם: אנחנו רוצים שלא רק אתה, אלא שהרבה הרבה ילדים ומבוגרים יוכלו להגיד גם כן את התודה הזאת.

חיים אמסלם: הייתי רוצה לשמוע את נציגי משרד החינוך.

דב חנין: אולי נשמע בכל זאת קודם את מנהלת המרכז, שתציג בכלליות את העבודה של המרכז.

לילך קורן-אלוס: אני מנהלת את מרכז שקד מאז הקמתו, מאז שהיה בגדר רעיון בלבד.

לילך קורן-אלוס: הוא הוקם בתחילת שנת 1999.

לילך קורן-אלוס: הוא הוקם למעשה כיחידה התפתחותית לאחר שעשו אבחון בקרב ילדי הגנים בשכונת שפירא, אבחון של פסיכולוג, קלינאית תקשורת ומרפאה בעיסוק, עברו בין כל ילדי הגנים ומצאו שלמעלה מ-90% מן הילדים זקוקים ליותר מהתערבות אחת, בתחום הרגשי או בתחומים של ריפוי בעיסוק או בשל פערים שפתיים.

לילך קורן-אלוס: מדובר על ילדים מן החינוך הרגיל, ילדים ללא כל בעיות אורגניות, והדלות נובעת בשל דלות סביבתית.

חיים אמסלם: תוכלי להסביר את הנקודה הזאת?

לילך קורן-אלוס: מדובר על ילדים עם יכולות תקינות.

לילך קורן-אלוס: מבחינת מאפייני האוכלוסייה, רוב האוכלוסייה באזור היא של עולים מחבר העמים, הורים שלמרות שנמצאים שנים רבות בארץ לא השלימו למעשה את ההיטמעות באוכלוסייה הישראלית.

לילך קורן-אלוס: אני אומרת את זה גם על-פי נתונים שנחקרו על-ידי הרשות לקליטת עלייה של עיריית תל-אביב, שבדקה בכמה מוקדים של האוכלוסייה הזאת.

לילך קורן-אלוס: רבות מן המשפחות סובלות ממצוקה רב-דורית.

לילך קורן-אלוס: רבים מן ההורים עובדים בעבודות שדורשות משמרות ממושכות ולא פנויים לעשייה של טיפול בילדים.

לילך קורן-אלוס: הורים רבים לא דוברים את השפה העברית ולא מודעים לחשיבות ההתנסות של ילדים בתחומים רבים כדי שיגיעו מוכנים ללמידה בבית-הספר ויוכלו להשיג הישגים, לא להיות במקום של חוסר הצלחה ושל תסכול שמדרדר ישר למקומות לא טובים.

לילך קורן-אלוס: מדובר באוכלוסייה חלשה שקשה לה לצרוך שירותים רחוק מן הבית.

לילך קורן-אלוס: מדובר על משפחות עם ילדים קטנים, לרבות מן המשפחות אין כלי רכב כך שאם צריך להתחיל להתנייד בשעות אחר-הצהרים עם כמה ילדים למקומות מרוחקים בעיר או להפסיד ימי עבודה, ופעמים רבות אלה מקומות עבודה שהמנהלים בהם לא מאשרים את זה, הילדים פשוט לא מקבלים את השירותים שיאפשרו להם לצמצם את הפערים.

לילך קורן-אלוס: חלק מן הילדים מגיע לחינוך המיוחד על אף שאפשר היה למנוע את זה אם היו מקבלים את הטיפולים הנדרשים.

לילך קורן-אלוס: אנחנו רואים הישגים מאוד-מאוד משמעותיים אצל ילדים שהיו מטופלים במרכז שקד.

לילך קורן-אלוס: המרכז ממוקם בשכונת שפירא, במקום זמין ונגיש.

לילך קורן-אלוס: גם מבחינת עלויות, התשלום סמלי ממש.

לילך קורן-אלוס: המטרה שלנו לגדל דור של ילדים שיהיו אזרחים פעילים ומפותחים שיוכלו לתרום לחברה שלנו.

דב חנין: מה אתם צריכים היום כדי שהמרכז הזה יוכל להמשיך ולתפקד?

דב חנין: מה הבקשה הקונקרטית שלכם?

לילך קורן-אלוס: לצערי מ-1999 ועד 2009, במשך כל השנים שהמרכז עבד התקציב הלך והצטמצם.

לילך קורן-אלוס: התקציב בתחילת הדרך ניזון גם מתקציבים של אגפים נוספים בעיריית תל-אביב, כמו בריאות הציבור, שהעבירו חלקים ממנו לטובת עשייה משותפת.

לילך קורן-אלוס: מאחר והתקציבים הצטמצמו, גם העשייה שלנו הצטמצמה.

לילך קורן-אלוס: אם פעם יכולנו לאפשר יותר פעילויות פתוחות לקהל הרחב, הלכנו והצטמצמנו בצורה ממוקדת מאוד לטיפולים לקבוצות קטנות או לטיפולים פרטניים לילדים.

לילך קורן-אלוס: מבחינת כוח העבודה, הפרופסיות שנדרשות הן קלינאית תקשורת, מרפאה בעיסוק, טיפול באמצעות אמנויות שמאפשר טיפול רגשי לילדים ומאפשר להם להביא את העולם הפנימי שלהם בדרך לא ורבאלית שהיא נכונה יותר עבור ילדים, ופסיכולוגית שמלווה את ההורים.

לילך קורן-אלוס: בשנה שעברה התקציב שלנו עמד על סך כ-140,000 שקלים, שאיפשר לנו בדוחק רב למדי להפעיל את המרכז.

דב חנין: זה היה התקציב הכולל?

לילך קורן-אלוס: זה התקציב לכל היחידה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, הם עבדו בחינם כמעט.

לילך קורן-אלוס: המרכז שלנו מורכב משתי יחידות.

לילך קורן-אלוס: יחידה אחת היא יחידה התפתחותית, שעד לשנה שעברה קיבלה מכספי שיקום ורווחה כ-140,000 שקלים.

לילך קורן-אלוס: יש יחידה נוספת, מרכז ילדים-הורים, מכספי משרד הרווחה ועיריית תל-אביב.

לילך קורן-אלוס: במרכז הזה עובדים בהתערבויות טיפוליות במשפחות והתקציב שלו עומד על כ-500,000 שקלים.

לילך קורן-אלוס: זה עדיין קיים.

לילך קורן-אלוס: אבל היחידה ההתפתחותית שממוקדת בצרכים של הילד סגורה כבר מסוף חודש יולי.

לילך קורן-אלוס: עובדים פוטרו וטיפולים של ילדים הופסקו באמצעם, פשוט כך: לעזוב וללכת.

חיים אמסלם: מהמסמך שהונח בפנינו, שהכין מרכז המידע והמחקר של הכנסת, רואים שעקב הצמצום של מספר הישובים שהיו זכאים להיכלל בתוכנית של משרד החינוך מ-100 ישובים ל-46 ישובים, העיר תל-אביב נכללה במסגרת הקיצוץ.

חיים אמסלם: אני רוצה לשמוע ממשרד החינוך למה ומדוע, על-פי אילו קריטריונים זה נקבע.

חיים אמסלם: רבותי, אני אוהב לספר את הסיפור הנ"ל: מעשה ביהודי שמכר סוס ואמר לקונה: עליך לדעת, הסוס הזה צריך לאכול אוכל בכמות של דלי.

חיים אמסלם: כל יום תביא לו את הדלי מלא באוכל.

חיים אמסלם: הקונה שאל: הוא חייב לאכול בדיוק כמות של דלי?

חיים אמסלם: אמר המוכר: כן, פחות או יותר.

חיים אמסלם: ואם יהיה קצת פחות?

חיים אמסלם: קצת פחות או קצת יותר – זה מה שעליו לאכול.

חיים אמסלם: הקונה הפיקח ביום הראשון הוריד לסוס קצת מן האוכל, וזה בסדר, הסוס המשיך לחיות.

חיים אמסלם: בכל שבוע הוא הוריד קצת, והסוס המשיך לחיות.

חיים אמסלם: אבל לאחר חודשיים, יום אחד הוא קם בבוקר וראה שהסוס מת.

חיים אמסלם: הוא חזר למוכר ואמר: מכרת לי סוס ואחרי חודשיים הוא מת.

חיים אמסלם: שאל המוכר: מה עשית אתו?

חיים אמסלם: אמר הקונה: לא עשיתי כלום, הורדתי לו קצת מן האוכל.

חיים אמסלם: כמה היה לפני שהורדת את הקצת?

חיים אמסלם: אמר: מהדלי נשאר שליש.

חיים אמסלם: רבותי, אנחנו מקצצים ומקצצים וכל פעם הסיפור הזה חוזר על עצמו.

חיים אמסלם: זה רוטינה.

חיים אמסלם: במה אנו עוסקים כאן?

חיים אמסלם: בנפשות.

חיים אמסלם: אני לא רוצה לומר דיני נפשות, אבל אנו עוסקים כאן בנפשות.

חיים אמסלם: אני מבקש לשמוע את נציגי משרד החינוך.

חיים אמסלם: אני מבקש לשמוע הסבר, לפי אילו פרמטרים החלטתם לכלול ישוב מסוים ולגרוע ישוב אחר.

תמר פתחיה: אני מבקשת להפנות אתכם למסמך של מרכז המידע והמחקר של הכנסת, שעשה עבודה יפה לקראת ישיבת ועדת החינוך של הכנסת שהתקיימה ב-16 בנובמבר.

תמר פתחיה: נדרשנו אז לתת את כל הנתונים.

תמר פתחיה: אם יש לכם את זה – מה טוב, ואם לא – רק אסבר את האוזן ואציג את הטבלה.

תמר פתחיה: חייכתי קודם כשדיברת על קיצוצים והפנית מבטך אליי כי אני בדיוק באותו צד שלך ואני מבקשת ממשרד האוצר וצועקת.

חיים אמסלם: פניתי אליך כי את נמצאת כאן.

חיים אמסלם: את בוודאי לא הכתובת.

תמר פתחיה: הכתובת היא משרד האוצר, כפי שידוע לנו.

חיים אמסלם: את הכתובת האמצעית.

חיים אמסלם: את לא הכתובת האמיתית.

תמר פתחיה: אני זועקת אותה זעקה ביחד אתכם כבר שנים רבות מאוד.

תמר פתחיה: רק לסבר את האוזן, אגף שח"ר קיים משנת 1978, ואז היו לנו תקציבים גדולים מאוד.

תמר פתחיה: ברווחה החינוכית במגזר היהודי בשנת 2001 היו לנו 46,692,000 שקלים, ובשנת 2009 – ולא נעים לי לומר לכם כמה יש לנו ב-2010 – עמדנו על 18,660,000 שקלים.

חיים אמסלם: אתם עדיין עומדים.

חיים אמסלם: זה השלב שלפני הסוף.

דב חנין: הוא מתכוון שזה השלב לפני יום המוות של הסוס.

תמר פתחיה: אנחנו כבר הרבה מתחת לשליש שבסיפור של כבודו.

תמר פתחיה: בשנת 2010 היו לנו 15 מיליון שקלים.

תמר פתחיה: אלה התקציבים הנומינליים שהיו לנו, תקציבים לא קשיחים.

תמר פתחיה: בנוסף היו לנו בשנת 2001 11,000 שעות תקן, והיום יש לנו 2,000 שעות תקן.

תמר פתחיה: אם נכמת אותן, זה עוד 45 מיליון שקלים שקוצצו לנו במהלך 10 השנים האחרונות.

תמר פתחיה: לשאלה השנייה אני רוצה לענות קצת בהרחבה.

תמר פתחיה: בשנת 2006 פנו אלינו מהחשבות של המשרד ומן הייעוץ המשפטי וטענו נגדנו שהקריטריונים שקבענו בשנת 1994 אבד עליהם הכלח ושאנחנו לא יודעים על מה אנחנו עובדים וצריך להתחדש וכולי וכולי.

תמר פתחיה: אנחנו טענו במפגיע במשך שנה שלמה של מאבקים שהקריטריונים שהיו אז נכונים גם היום.

תמר פתחיה: היתה אפשרות ליחידה המקצועית, דהיינו לאגף שח"ר, לראות את השטח ולדעת שמרכז כמו למשל מרכז שקד חשוב מאוד, כמו גם מרכזים רבים אחרים.

תמר פתחיה: אמרו: אתם לא יודעים על מה אתם מדברים.

תמר פתחיה: אתם מחויבים לקבוע קריטריונים חדשים.

תמר פתחיה: אכן בנינו קריטריונים חדשים, ביחד עם הלשכה המשפטית ועם לשכת המדען במשרד ועם החשבות, בנינו מודל עם קריטריונים.

תמר פתחיה: נקבעו 4 קריטריונים עקרוניים: 1) הכנסת המשפחה – נתונים שנלקחים מן הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה; 2) השכלת האם והאב; 3) פריפריאליות, המרחק מן המרכז – כאן תל-אביב יוצאת נפסדת מאוד מכיוון שהיא המרכז; 4) אוכלוסיות של עולים מארצות מצוקה.

תמר פתחיה: לא כלל העולים אלא עולים מארצות המצוקה בלבד שמוכרים במשרד, באגף קליטה ועלייה.

תמר פתחיה: גם בזה אני מבינה שיש איזה עיוות.

תמר פתחיה: על-פי ארבעת הפרמטרים הללו נבנה מודל.

דב חנין: אחד הפרמטרים הוא פריפריאליות.

דב חנין: פריפריאליות יכולה להיות גיאוגרפית, אבל יכולה להיות גם חברתית.

דב חנין: שכונת הארלם נמצאת בניו-יורק, העיר הגדולה והעשירה בארצות-הברית, ובכל זאת היא לגמרי פריפריאלית.

סמדר בן אברהם: בדיוק כמו שכונת שפירא.

תמר פתחיה: אותה טענה שאתה טוען טענו גם אנחנו כמובן.

תמר פתחיה: בזמנו המדען הראשי שלנו היה פרופ' שטראוס והוא קבע פריפריאליות גיאוגרפית והיינו חייבים להתיישר לפי המדד השכיח ביותר במשרד.

מיכל עמיר-קצב: מדד שטראוס הוא לא מדד בית-ספרי?

תמר פתחיה: לא, מדד שטראוס הוא מדד לכל התוכניות.

חיים אמסלם: השאלה האם הקריטריונים הולידו את התקציב או שהתקציב הוליד את הקריטריונים.

חיים אמסלם: כלומר, האם מכיוון שהעוגה קטנה נאלצתם להביא קריטריונים כאלה שבסופו של דבר מה שהוא הגיוני ומוצדק מצא את עצמו לא נכלל בהם?

תמר פתחיה: לא זה הוליד את זה וגם לא להיפך, למרות שיש צדק חלקי בדברים שלך.

תמר פתחיה: כאגף אמרנו: אם מגיעים למצב שאפשר לתת לישוב 20,000 שקלים, זה לעג לרש.

תמר פתחיה: אם אתן לתל-אביב 20,000 שקלים הם לא יעשו בזה כלום וזה לא אמיתי, אי אפשר לעשות בזה שום עשייה.

תמר פתחיה: לכן במודל היתה הגבלה, שבמידה ושכונה או ישוב מקבלים פחות מ-70,000 שקלים הם לא ייכללו בתוכנית.

תמר פתחיה: אגב, זה היה ברווחה החינוכית.

תמר פתחיה: בשיקום השכונות קורה אותו תהליך, שיש שכונות בהשעיה ושכונות בהאצה בשל קיצוץ גדול מאוד בתקציב.

תמר פתחיה: בתקציב שיקום שכונות, בשנת 2001 היה לנו 48 מיליון שקל והיום יש לנו 13 מיליון שקל, באותו יחס של קיצוץ.

תמר פתחיה: אשמח מאוד אם תצא מכאן קריאה למשרד האוצר: גוואלד, תעזרו לנו.

חיים אמסלם: קריאה למשרד האוצר יוצאת מכאן על בסיס יומי, ממש בכל ישיבה.

תמר פתחיה: לשם הגילוי הנאות, אני חייבת לומר שהשר גדעון סער ברור לו וידוע לו שהמצוקה רבה.

תמר פתחיה: הוא הבטיח לנו לנסות לתגבר את אגף שח"ר ואת הרווחה החינוכית.

חיים אמסלם: נברך אותו ונאחל לו הצלחה במימוש מאווייו הטובים, אם כי מניסיוננו אנחנו ספקניים.

תמר פתחיה: קיבלנו כבר עכשיו סכום קטן.

תמר פתחיה: כעת אני באה מישיבה שבה הוחלט, כדי לא לבזבז את הכסף להעביר אותו לינואר-אוגוסט כדי להגדיל את העוגה.

תמר פתחיה: אנחנו מקווים מאוד שנקבל עוד תקציב כדי שתל-אביב תוכל להיכנס שוב אל תוך התוכנית.

תמר פתחיה: זאת המטרה שלנו.

תמר פתחיה: אנחנו צריכים להגיע למינימום של 45 מיליון שקלים בתקנה כדי שנוכל להחזיר את התקציב לתל-אביב, לא בהיקף התקציבי שהיא קיבלה בעבר כמובן, אבל להחזיר לה סכום כסף כלשהו.

חיים אמסלם: יש ברשותך את רשימת הישובים שהוצאו מן הרשימה?

תמר פתחיה: יש לי אותה, אבל לא כאן.

תמר פתחיה: אוכל להמציא לכם אותה.

חיים אמסלם: אני מבקש שתמציאי את הנתונים הללו לוועדת החינוך, התרבות והספורט.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, עוד שאלה, ברשותך.

דב חנין: אחד הדברים שמאפיינים מאוד את העניין הזה, ואני אומר את זה על בסיס התחלת שיחה עם כמה מן הגורמים שמעורבים בפרשה הזאת, שיש כאן כנראה אחריות משותפת של כמה גורמים, אבל אחת הבעיות שקיימות כנראה היא שלכל אחד מן הגורמים נוח לגלגל את האחריות על מישהו אחר.

דב חנין: כפי שאני מבין, יש כאן שני שחקנים מרכזיים מבחינת המדינה – משרד החינוך ומשרד הרווחה.

קריאה: וגם משרד הבינוי והשיכון, בחלק של שיקום שכונות.

דב חנין: ויש כאן שחקן נוסף – עיריית תל-אביב יפו.

דב חנין: נקודת המוצא שלי – אנחנו כמובן נפנה קריאה למשרד האוצר בשאלה הרוחבית.

דב חנין: את צודקת לגמרי בכל מה שאמרת בנושא הזה.

דב חנין: מתוך הכרותי עם יושב-ראש הוועדה שלנו היום, אני בטוח שאנחנו נוציא קריאה כזאת.

דב חנין: אבל כרגע כשאנחנו מדברים על מרכז שקד ועל התערבות נקודתית, שמדובר בה בסך הכול באמת במעט כסף שיכול לעשות עבודה גדולה מאוד, נראה לי שהדבר הכי דחוף והכי חיוני הוא שארבעת הגורמים: משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבינוי והשיכון ועיריית תל-אביב יתכנסו מסביב לשולחן, ולא שכל אחד יגיד: אני לא, תלך אליהם.

דב חנין: אלא כל אחד יגיד: אני נותן משהו.

דב חנין: גם עיריית תל-אביב.

דב חנין: נמצא כאן נציג עיריית תל-אביב ואין ספק שגם עיריית תל-אביב צריכה לתת, אבל גם משרדי הממשלה צריכים לתת.

דב חנין: על בסיס התגייסות כזאת של כל הגורמים שנמצאים מסביב לשולחן אני סבור שנוכל לתת פתרון אמיתי, מעשי ומידי לבעיה של סגירת כל המערכת ההתפתחותית במרכז שקד.

אריק שוע: אני מנהל המחלקה לרווחה חינוכית בעיריית תל-אביב.

אריק שוע: הבעיה של מרכז שקד היא למעשה לא רק הבעיה של שכונת שפירא, אלא בעיה שמאפיינת את כל שכונות השיקום בעיר תל-אביב.

אריק שוע: צריך להבין שבעיר תל-אביב-יפו יש שכונות שיקום שהגבול המזרחי שלהן הוא כפר שלם ועג'מי במערב.

אריק שוע: בסך הכול מדובר על כ-100,000 תושבים.

אריק שוע: אם היינו משווים אותם על-פי כל פרמטר – אני לוקח את נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של 2006 שמבחינתי הם הנתונים העדכניים – מצבם לא שונה מערים פריפריאליות גיאוגרפיות.

אריק שוע: השיח צריך להיות לא רק כלפי משרד האוצר, אלא כלפי קובעי המדיניות בשלטון המרכזי.

אריק שוע: המושג "פריפריה" צריך לבוא לידי ביטוי גם בהיבט החברתי.

אריק שוע: לא ייתכן שהאחריות עוברת להיות מוטלת רק על העירייה, ולו רק בשל הפערים בין הצפון והדרום, שזאת דילמה, דבר שתושב בדרום העיר תל-אביב מתמודד אתו ואינו נחלת תושב במקום הפריפריאלי הגיאוגרפי.

אריק שוע: אם על אף ההשקעה העירונית בתושבי השכונות, שגדולה פי כמה מכל מקום אחר בארץ, עדיין הפערים גדולים כל-כך גם זה מהווה הזמנה וקריאה לממשלה להיות שותפה ולקחת אחריות.

אריק שוע: השותפות הזאת צריכה לבוא לידי ביטוי בכמה דברים.

אריק שוע: קודם כול בקביעת מדיניות כלפי האוכלוסייה שבה אנו מטפלים.

אריק שוע: גברת לילך קורן-אלוס ציינה אמנם אוכלוסייה ותיקה שנשארה בשכונות ולא עזבה והתחזקה והשתדרגה – אני לא אוהב את המילה הזאת.

אריק שוע: דרך אגב, אני גדלתי בשכונת התקווה, אני חלק מן האוכלוסייה שעזבה את השכונות עם הזמן.

אריק שוע: אבל מי נכנס במקום התושב בשכונת התקווה?

אריק שוע: נכנסו עובדים זרים, מהגרי עבודה, אוכלוסיית המשת"פים, אוכלוסייה שמגיעה מכל מיני מקומות.

אריק שוע: לצערי אין שום מדיניות ברורה בממשלה לטיפול בה.

אריק שוע: אנחנו יודעים שהאוכלוסייה הזאת מתגלגלת לפתחה של העיר תל-אביב ללא שום מדיניות לגבי האחריות, לא ברמת התקצוב ולא בשאלת עתידה.

אריק שוע: כשהאוכלוסייה מגיעה אלינו יש לה פערים גדולים מאוד מיתר האוכלוסייה ואנו נדרשים להשקיע, ומשקיעים באמת רבות בתוך מערכת החינוך.

אריק שוע: בנוסף, אנחנו רואים גם איזו זליגה בחקיקה – העברת אחריות מתמשכת אל הרשות המקומית בכל מיני תחומים, בין אם גריעה של גנים מתוך יום חינוך ארוך, בין אם ביטול של הזנה בגנים, בין אם מקומות שבהם העירייה מוצאת את עצמה משנה לשנה נאלצת להיכנס.

אריק שוע: לכן העירייה במקרה הזה אמרה: לא עוד.

אריק שוע: לא מכיוון שהיא לא רוצה להשקיע, אלא באמת כי האמירה של הממשלה שיוצאים מתוכניות השיקום ומבטלים את תוכניות הרווחה החינוכית משמעה שהממשלה לא שותפה עם העיר תל-אביב, והעירייה אומרת: לא אכנס באופן אוטומטי כפי שנכנסתי בעבר.

אריק שוע: זאת אמירה משמעותית מאוד.

חיים אמסלם: הייתי רוצה לשמוע ממך יותר מה החלק בשותפות של עיריית תל-אביב.

אריק שוע: בצורה ברורה מאוד ומובנית, בהסכמים שיש לנו לחלוקת תקציבי השיקום ותקציבי הרווחה החינוכית העירייה נותנת את חלקה, ואת החלק הזה עדיין לא קיצצנו.

אריק שוע: אנחנו עדיין מפנים אותו לטובת הפעולות.

אריק שוע: נכון שבמקרה של שכונת שפירא היינו חייבים לבחור פעולה אחת, מכיוון שנשאר מעט מאוד כסף.

אריק שוע: מתוך מכלול הפעולות שקוצצו בחרנו להשאיר מרכז למידה לנוער.

אריק שוע: יכולנו לשבת כאן באותו סוג של דיון בנושא מרכז הלמידה לנוער שהעירייה בחרה להמשיך לממן מתקציבה.

אריק שוע: התקציב הזה עומד לרשות תושבי השכונה, הוא עומד לרשות הפעולות.

אריק שוע: בהחלט אני מקבל את ההזמנה, כפי שהוצגה כאן, לכל המשרדים לתקצב בחזרה.

אריק שוע: שהתקציב הזה יחזור שוב לשולחן העגול והפעולות יתוקצבו בהתאמה ואז העירייה תשמור על חלקה ואף תגדיל אותו.

חיים אמסלם: מטרת הישיבה כאן היום לא להוציא קיטור ולהתחיל להתבכיין - - -

אריק שוע: לכן אני שמח מאוד על ההמלצה האופרטיבית.

חיים אמסלם: כאשר נסיים את הישיבה הזאת נדע לפחות אל מי להפנות את האצבע על מנת לתת קיום להמשך הפעילות במרכז שקד, בשל חשיבותו.

אריק שוע: מרכז שקד ומרכזים אחרים.

אריק שוע: הצגתי כאן רשימה ארוכה שכללה את מרכז המשפחה בבית דני שעובד באותה מתכונת, מרכז הירש בעג'מי שצומצם, מרכזי למידה, מרכזי ייעוץ לנוער.

מסעוד גנאים: אני מקווה שיתר המרכזים ימשיכו לפעול.

אריק שוע: אגיד משהו ברמה של ההתנהלות התקציבית.

אריק שוע: העירייה משתמשת בתקציבים האלה כסוג של שותפות.

מסעוד גנאים: איזו שותפות?

מסעוד גנאים: שותפות בתקציב, שיש לכם חלק מסוים?

אריק שוע: בתקציב.

מסעוד גנאים: כמה זה?

אריק שוע: תלוי.

מסעוד גנאים: כלומר זה לא ברור?

מסעוד גנאים: השוויתי את זה לשאר המשרדים, שם יש חלוקה של 70%-30%.

אריק שוע: בתקציבים של השיקום זה 75%-25%, בפעולות אחרות אנחנו נותנים אפילו יותר.

אריק שוע: צריך להבין שחליפת התקציבים נתפרת בהתאם לצרכים של המקום ובהתאם לתשתיות שקיימות בו.

אריק שוע: אנחנו לא מממנים תשתיות באמצעות תקציבי הפעולה.

אריק שוע: אנחנו משתדלים שהתקציבים יילכו נטו לילדים.

אריק שוע: גם כשקוצץ תקציב הפעולה במרכז שקד, היחידה ההתפתחותית ומנהלת המרכז עדיין ממשיכות לפעול.

אריק שוע: נכון שהמענה צומצם בחלק המשמעותי שיכול להיות במניעה, אבל עדיין המרכז ממלא את ייעודו.

אריק שוע: הכוונה להמשיך לתת את מה שאנחנו יודעים לתת, אבל אנו מצפים לשותפות של המדינה שיש בה גם איזושהי אמירה.

חיים אמסלם: הסימפטום הזה מופיע בדוגמאות רבות.

חיים אמסלם: מרכז הירש בשכונת עג'מי ביפו נסגר.

אריק שוע: הוא לא נסגר אלא צומצם.

חיים אמסלם: המרכז למשפחה בשכונת התקווה, תוכנית "הפרח בגני" בכפר שלם נסגרה, תוכניות תגבור בגני ילדים ובבתי-ספר וכולי וכולי וכולי.

חיים אמסלם: קודם כול אני רוצה לומר לפרוטוקול שאני רואה יחס של זלזול מצד המשרדים שהוזמנו לדיון הזה.

חיים אמסלם: משרד האוצר לא שלח נציגים בטענה שזו הסטה פנימית של תקציבים בתוך משרד החינוך.

חיים אמסלם: משרד הרווחה לא שלח נציגים ואף לא הסביר מדוע.

יהודית גידלי: את משרד החינוך היה צריך לשכנע לשלוח נציגים כי הוא טען בתחילה שזה לא שייך אליו.

חיים אמסלם: אני רוצה לציין לשבח את עיריית תל-אביב-יפו שמבינה את חשיבות העניין ונותנת את מה שהיא יכולה לתת במסגרת המצומצמת, שהולכת ומצטמצמת.

חיים אמסלם: בסופו של דבר מי שיסבול זה החברה, כלומר כולנו.

סמדר בן אברהם: על מי נופלת האחריות כאן עכשיו?

סמדר בן אברהם: מי שנפגע מזה בשורה התחתונה הם הילדים שלנו.

חיים אמסלם: זה כולנו.

סמדר בן אברהם: זה החברה בעתיד, אבל זה הילדים שלנו כיום.

מסעוד גנאים: נכון.

מסעוד גנאים: זאת דוגמה קלאסית לבריחת משרדי הממשלה מאחריות ולניסיון להפיל את זה רק על הרשות המקומית.

סמדר בן אברהם: זה זורק על זה, וההוא זורק על זה.

סמדר בן אברהם: בשורה התחתונה: כלום.

חיים אמסלם: לצערנו, ואני אומר את זה בכאב רב כמי שמשתתף בדיוני הוועדה הזאת ובדיוני ועדות אחרות, אני רואה את – קשה לי אפילו לומר המגמה כי זה כבר לא מגמה, זה קו, זו מדיניות.

חיים אמסלם: זו מדיניות שהחלש – מחלישים אותו עוד יותר.

חיים אמסלם: אני לא מבין את ההיגיון בכך, כי בסופו של דבר אנחנו משלמים את המחיר הזה, תשלום בריבית, וזה עולה לנו אפילו יקר יותר.

חיים אמסלם: אני כולל בתוך הדבר הזה את כל ההפרטות.

חיים אמסלם: הפרטנו את עצמנו לדעת בצורה בלתי פוסקת.

חיים אמסלם: גם זה אחד מן החולָיים.

חיים אמסלם: כאשר משקיעים בנער או בילד, בבחינת "חנוך לנער על-פי דרכו", כשהשתיל קטן מעמידים אותו בצורה נכונה אחר-כך הוא יגדל היטב וההשקעה שנידרש להשקיע בו תהיה מזערית ושולית, לעומת אם ניתן לשתיל לגדול בצורה שלילית ואחר-כך ננסה לתקן ולטפל ולשפר.

חיים אמסלם: זה גם יעלה פי כמה וכמה.

סמדר בן אברהם: להחזיק אסיר יום אחד בבית-הסוהר או בבית-חולים לחולי נפש הרבה יותר יקר למדינה.

חיים אמסלם: לא רציתי לומר את מה שאמרת, אבל טוב שאמרת.

חיים אמסלם: מה אומר?

חיים אמסלם: טחו עיניהם מראות, מהשכיל ליבותם.

סמדר בן אברהם: אם אתה לא יכול להגיד, והיא לא יכולה להגיד, והוא לא יכול להגיד, אז מי כן יכול להגיד?

חיים אמסלם: דווקא הדיון בנושא הזה היום, לא ללמד על עצמו יצא אלא ללמד על הכלל כולו יצא.

חיים אמסלם: זה לא רק כאן.

חיים אמסלם: מי שנמצא כאן בוועדה רואה את זה.

חיים אמסלם: זה כל הזמן חוזר על עצמו.

חיים אמסלם: לא מבינים שההשקעה החשובה ביותר שצריכה המדינה לתת היא השקעה בחינוך.

חיים אמסלם: לא משנה כבר אם אני יושב בוועדה הזאת, או בוועדה למאבק בנגע הסמים, או בוועדה לזכויות הילד, או בוועדה למעמד האישה, או בכל הוועדות.

חיים אמסלם: הכול מתחיל, ממשיך ונגמר בחינוך.

חיים אמסלם: מתוך כל הביקורת הנשמעת כאן אני רוצה לומר מילה לממשלת ישראל הנוכחית.

חיים אמסלם: אפשר לומר שבכל זאת יש איזו תשומת לב – ואני רוצה לשבח דווקא את שר החינוך מר גדעון סער, שמבין ולוחם.

חיים אמסלם: אנחנו רוצים לחזק אותו, לחזק את מלחמתו.

חיים אמסלם: הוועדה הזאת בוודאי עושה הכול על מנת לתמוך בו.

חיים אמסלם: אין טעם להאריך הרבה בדיון היום.

חיים אמסלם: אני מבקש לסכם את הדיון.

חיים אמסלם: אקרא את מסקנות הוועדה.

חיים אמסלם: אני סבור שכולנו שותפים לאותן המסקנות.

חיים אמסלם: הוועדה קובעת כי על ארבעת הגורמים הנוגעים בדבר: משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבינוי והשיכון ועיריית תל-אביב להקים צוות חירום משותף שיגבש תוכנית לחידוש פעילותו של מרכז שקד ויגיש לוועדת החינוך, התרבות והספורט את מסקנותיו בתוך שבועיים.

חיים אמסלם: כבר לא מעניין אותנו איך הם יעשו את זה.

חיים אמסלם: יישבו החכמים, ישברו את הראש ויביאו לנו הצעה מעשית.

חיים אמסלם: תודה רבה.