ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 43, 2009-11-24 09:30

ליה שמטוב: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.

ליה שמטוב: הנושא היום מצוקתן של משפחות העולים עקב התאבדויות במשפחה.

ליה שמטוב: בחודש יוני, כאן בוועדת העלייה, קליטה ותפוצות קיימנו ישיבה בעניין הגידול בשיעור התאבדויות בקרב העולים.

ליה שמטוב: מדי שנה מתאבדים כ- 400 אנשים.

ליה שמטוב: לצערי הנתון הזה נשאר יציב למרות העבודה הנהדרת שעושים כל הגורמים הרלוונטיים, כדי למנוע מקרי התאבדות אנחנו מקבלים מדי שנה את אותו מספר.

ליה שמטוב: הוועדה היום מבקשת להתמקד דווקא במשפחות שאיבדו את יקירהן וההתמודדות שלהן.

ליה שמטוב: יש הבדל אם המשפחה מאבדת קרוב משפחה כתוצאה מתאונת דרכים או בצבא לבין קרוב שמתאבד.

ליה שמטוב: משפחת מתאבד נמצאת במצוקה גדולה, לא לכולם נוח לספר על המקרה, משפחות רבות עוזבות את מקום מגוריהן, וגם כשהן מגיעות לבית קברות, קברו של מתאבד נמצא ליד הגדר, הן מרגישות אי נוחות.

ליה שמטוב: המשפחות לא תמיד יודעות למי לגשת כדי לקבל עזרה, לפעמים הם בני המשפחה לפנות לקבלת עזרה.

ליה שמטוב: היום בוועדה נדון במה שאפשר לעשות כדי להקל על המשפחות האלה.

ליה שמטוב: אני מברכת את עמותת "בשביל החיים" שעושה רבות למען משפחות מתאבדים.

ליה שמטוב: נשמע היום גם את משרד הקליטה וגם את משרד הרווחה על הדרך אפשר לסייע ולתמוך במשפחות שאיבדו את יקירהן.

ליה שמטוב: אני מבקשת להודות לחבר הכנסת אברהם מיכאלי שיזם את הישיבה היום.

אברהם מיכאלי: תודה לך גברתי יושבת הראש ואני מודה לך שאת מקיימת את הישיבה המיוחדת היום למרות שלפני כאר

אברהם מיכאלי: בעה חודשים הוועדה קיימה ישיבה מאוד ממצא על התחום הרגיש של התאבדויות.

אברהם מיכאלי: אנחנו מקיימים את היום הזה בעקבות ציון היום הבינלאומי שאותו מקיימים בהרבה מאוד מדינות בעולם.

אברהם מיכאלי: גם בשנים קודמות קיימה הכנסת את היום הזה, למיטב הזיכרון זה התקיים בראשותו של חברינו רן כהן, ואנחנו מאחלים לו הצלחה איפה שהוא נמצא, רן כהן היה זה שהביא אותי לשדולה הזאת והוא הקפיד בדקת נאום מדי שבוע לעלות את הנושא.

אברהם מיכאלי: הוא גם היה מכנס ישיבות מיוחדות של השדולה כדי לסייע בנושא הזה.

אברהם מיכאלי: את היום יום הבינלאומי שמתקיים מדי שנה באותו שבוע אנחנו נגשים ברגישות רבה, מצד אחד אומרים שלדון בזה זה לא טוב, לדעתי הדילמה אם כן לדון או לא היא דילמה לא פשוטה, אבל לצערנו לא ניתן להתעלם מהעובדות.

אברהם מיכאלי: כבוד היושבת ראש ציינה בפתיחת הישיבה שמדובר בכ- 400 עד 500 מתאבדים מדי שנה, זה נתון קשה יותר ממספר הרוגי תאונות דרכים בשנה.

אברהם מיכאלי: יש את בעיית התאבדויות ויש את הנושא של מניעת התאבדויות שהוא נושא חשוב בפני עצמו, פעמים רבות אנחנו אומרים שבבעיות אצלנו במדינה מטפלים אחרי שהן מתפרצות, לא פועלים למניעה ולהקטנת הבעיה.

אברהם מיכאלי: הנושא העיקרי בדיון היום הן המשפחות – השאירים שנשארים אחרי אובדן יקירהם, משפחות שמתמודדות בבעיות קשות כמו הסטיגמה, התמודדות גלויה עם הבעיה.

אברהם מיכאלי: המספר שצוין כאן, 400 עד 500, אינו משקף ולדעתי המספר הוא הרבה יותר גדול ואנחנו לא יודעים את המספר המדויק גם בגלל הסטיגמה ואי הנעימויות וגם שחלק מהמקרים לא מדווחים.

אברהם מיכאלי: המשפחה היא לעיתים משפחה של צעירים ולעיתים של מבוגרים, והיא זו שצריכה להתמודד עם הבעיה.

אברהם מיכאלי: המחקר המעניין ביותר שקראתי בנושא הזה הוא של דוקטור שירלי אברמי שחוותה על בשרה את הטרגדיה ובחרה לפתוח את העניין בגלוי, אחרת לא הייתי מזכיר את שמה בגלוי, הספר שפרסמה קשור לתואר השני שלה.

אברהם מיכאלי: שירלי אברמי עשית עבודה חשובה מאוד שחושפת את סבלן של המשפחות כתוצאה מהאירוע הטרגי, אירוע שלמשפחה שלא תמיד קשור במשפחה ולמשפחה לא תמיד יש שליטה על המקרה המצער.

אברהם מיכאלי: אנחנו נמצאים כאן היום לעלות את הנושא לתודעת הציבור, אני מקווה שאני אשקיע בנושא יחד עם הסיוע של כל הגורמים, ושנוכל לטפל בסוגיה זו במשך כל השנה.

אברהם מיכאלי: אני רואה שיפור בתחום ואני הזכרתי את "בשביל החיים" שהם עמותה מתנדבת שיחד איתה יש משרדי ממשלה שמתחילים להצטרף לטובת העניין ויש עוד עמותות נוספות.

אברהם מיכאלי: העבודה שעושים עדיין לא מספיקה ואני כן מצפה שאנחנו כמדינה, כממשלה ניקח את האחריות על עצמנו ושנוכל לעשות ולהקל על המשפחות שסבלו די והותר עם אובדן יקירהן.

אברהם מיכאלי: אסור לנו, חלילה שמצבם יתדרדר יותר ממה שעבר עליהם.

אברהם מיכאלי: אני לא ארחיב על כך כי אנשי המקצוע והאנשים שמטפלים בתחום יעלו כמה פתרונות לטיפול בשארים.

אברהם מיכאלי: אני מבין שקרן AFSP בארצות הברית בראשותו של סנטור מנוודה, היא היוזמת והיא מעלה פתרונות, חלק מהפתרונות האלה מיושמים כבר בארץ, ומטפלים על פיהם באופן רציני ומכובד.

אברהם מיכאלי: אני מתייחס בוועדה הזאת לקבוצה רגישה אצלנו והיא קבוצת העולים.

אברהם מיכאלי: ציינו את זה כבר בכמה ישיבות ולאו דווקא בוועדה הזאת, המשבר שעובר על העולה שמגיע לארץ, ולא קשור מאיזו מדינה הוא הגיע, אנחנו העולים מברית המועצות לשעבר זוכרים את זה כבר משנות ה- 70, אנחנו זוכרים את המשבר של העלייה והקליטה בארץ, ההורים שלנו סבלו הכי הרבה.

אברהם מיכאלי: ילדים ונוער סובלים אבל יותר מהם סובלים מהמעבר הקשה ממדינה למדינה ההורים המבוגרים, סובלים מהשינוי התרבותי והשינוי שהוא כמעט תכליתי ושגורם קשיים, הם התקשו להיקלט.

אברהם מיכאלי: קל וחומר באוכלוסיות עולים שלהן המעבר למדינה מודרנית ומתקדמת יוצר קשיים.

אברהם מיכאלי: בקרב העולים מהעלייה האחרונה של מאתיופיה אנחנו נתקלים בבעיות אלה באופן חריף יותר.

אברהם מיכאלי: ככנסת וכוועדת עלייה ביקשתי ממך גברתי היושבת ראש לקיים את הדיון דווקא בוועדה הזאת.

אברהם מיכאלי: אנחנו נקיים דיון בעוד וועדה היום וגם נקיים דיון במליאה בנושא.

אברהם מיכאלי: חשבתי שהוועדה שלנו היא זו שאמורה להתמודד בסוגיה, זה חלק מקליטת העלייה והטיפול בעולים.

אברהם מיכאלי: המשבר הזה גורם להם לזעזוע נוסף מעבר למה שהם כבר חוו בעליה לארץ.

אברהם מיכאלי: בקרב שארי התאבדות עולים הסיכון הרבה יותר גדול ממשפחות אחרות שחוות את הקושי הזה.

אברהם מיכאלי: בסוף היא לא רק משפחת עולים, היא משפחה נזקקת והצרה הזאת מכפילה ומשלשת את הבעיה שלהם בעשרות מונים.

אברהם מיכאלי: הוועדה שלנו יכולה לעלות את הבעיה על השולחן וגם להתמודד איתה בכלים, אני סומך עליך היושבת ראש, את מובילה מהלכים חשובים, יחד אנחנו נגיע לפתרונות.

אברהם מיכאלי: היום נציף את הבעיה וגם ניתן פתרונות, אם נצטרך לגשת למשרדי ממשלה ניגש אליהם, בוודאי יזכירו כאן את התקציבים הדלים שיש למשרדים שכבר התחילו לטפל בעניין.

אברהם מיכאלי: אנחנו חייבים להילחם את המלחמה של אלה שעוסקים בשטח והם אינם יכולים לזעוק את הזעקה.

אברהם מיכאלי: אני באמת מודה לך גברתי היושבת ראש, נשמע את אנשי המקצוע ונקיים את הדיון.

ליה שמטוב: תודה לחבר הכנסת אברהם מיכאלי.

ליה שמטוב: בבקשה דוקטור שירלי אברמי מנהלת המרכז למחקר ומידע של הכנסת.

שירלי אברמי: תודה רבה גברתי היושבת ראש חברת הכנסת ליה שמטוב, אני מבקשת גם להודות לחבר הכנסת אברהם מיכאלי על היוזמה ועל כך שהרים את הכפפה לציין בכנסת את היום הבינלאומי בנושא שארי התאבדות.

שירלי אברמי: כמו שאמר חבר הכנסת גם בעבר צוין היום הזה בכנסת.

שירלי אברמי: בעולם מציינים אותו בכל 18 בנובמבר – היום הבינלאומי לשארי התאבדות.

שירלי אברמי: נאמר פה בצדק שכשמדברים על התאבדות מחלקים את התופעה לשני צדדים, האחד מניעת התאבדות, ובזה גם עוסקים כאן בוועדה בשאלה המאוד נכונה שהעלתם בדבריכם, שלעובדה שתקופת העלייה עלולה ליצור מצבי משבר, ובהחלט לחזק בעיות קיימות.

שירלי אברמי: יש מקום לשים לב לעולים כקבוצת סיכון גם בהקשר הזה של מניעת התאבדות, סוגיה שחשוב שהוועדה תעלה.

שירלי אברמי: כמובן שלעולים כמו לכל קבוצה אחרת יש את השאלה של השלכות ההתאבדות על בני המשפחה, ואני אדבר עליהם בעניין הרחב יותר.

שירלי אברמי: כפי שחבר הכנסת אברהם מיכאלי אמר ובצדק, בעולם יש אגודות שעוסקות גם בנושא של מניעת התאבדות, AFSP וגם אגודה שעוסקת בקרובי המשפחה, מה שנקרא בעברית שארי התאבדות.

שירלי אברמי: אנחנו רואים שבישראל חל תהליך מסוים גם בהתייחסותה של החברה להתאבדות וגם להתייחסותה של החברה לשארי התאבדות.

שירלי אברמי: בעבר הנושא היה מאוד סטיגמטי, מאוד מביש, מאוד מוסתר, עדיין אנחנו לא בקצה הדרך.

שירלי אברמי: בזה מדברים על הנושא בגלוי אבל לא כל אחד יכול לדבר עליו ולא בכל מקום, אבל בהחלט יש תהליך וזה נושא שכבר מדברים עליו.

שירלי אברמי: כמו שאמרת, גם משרדי ממשלה עוסקים בו – אני אתייחס אליו בקצרה, נמצאים כאן נציגי משרד החינוך ומשרד הבריאות שידברו יותר בפירוט על הנושא הזה.

שירלי אברמי: אנחנו בעמותה "בשביל החיים", שאני חברה בה, ויושבים פה כמה נציגים מהעמותה, גם עופרה חרמש וגם אווה פנצר, גם ניר בן-צבי.

שירלי אברמי: עמותת "בשביל החיים" שעוסקת בשארי התאבדות ובתמיכה במשפחות מתאבדים.

שירלי אברמי: העמותה קיימה כנס יום לציון היום הבינלאומי לשארי התאבדות ביום חמישי האחרון.

שירלי אברמי: להפתעתנו הרבה האולם היה צר מלהכיל את האנשים שרצו להגיע, וזו הפעם הראשונה שהייתה לנו בעיה של כסאות באולם.

שירלי אברמי: נראה שהנושא הזה מקבל תאוצה, אנשים כבר מוכנים לזהות את עצמם בגלוי וזה תהליך מאוד חשוב.

שירלי אברמי: אנחנו יודעים מהניסיון בתחומים אחרים בעולם שכאשר משפחות יוצאות לדרך ונאבקות למען איזה נושא, כמו שקרה בארצות הברית לגבי אנשים עם מוגבלות, אז יש גם התגייסות של הגורמים הממסדיים, זה בהחלט צעד חשוב ביציאה קדימה לסדר היום הציבורי בנושא הזה, וממנו לתכניות ממשיות ולתקציבים שבלעדיהם הדבר הזה לא יכול להתקדם.

שירלי אברמי: כפי שאמרת בצדק, בישראל מתאבדים הרבה מאוד אנשים.

שירלי אברמי: הנתונים הרשמיים מדברים על כ- 400.

שירלי אברמי: השנה האחרונה עליה יש נתון רשמי היא 2008 שבה התאבדו 365 אנשים, זאת אומרת אחד ביום בישראל.

שירלי אברמי: זה המון.

שירלי אברמי: אבל הנתונים לגבי 2009 הם יותר גבוהים וכפי שאמרת גם כן בצדק, כנראה הרבה מאוד התאבדויות לא דווחו כהתאבדות.

שירלי אברמי: מאחר שקובץ ההתאבדויות שמשרד הבריאות מפרסם הוא לפי סיבות המוות לכן יש להניח שמספר ההתאבדויות בפועל הוא הרבה יותר גדול.

שירלי אברמי: מדובר בתופעה שכיחה אם יש 400 משפחות אז בוודאי יש אלפים ואולי יותר של אנשים שהם שארי התאבדות והם הנפגעים בפועל בנושא הזה.

שירלי אברמי: אגיד כמה דברים לגבי ההשלכות של ההתאבדות על בני המשפחה.

שירלי אברמי: על פי המחקר שאני ערכתי ההשלכות הן מאוד דומות גם שנסיבות ההתאבדות מאוד דומות.

שירלי אברמי: ההשלכות על המשפחות מאוד דומות והן כוללות כמה דברים שרוב המשפחות חוות אותם.

שירלי אברמי: לא משנה מתי התרחשה ההתאבדות, איך קרתה, באיזה גיל, באילו נסיבות.

שירלי אברמי: יש תמיד הרבה מאוד רגשות אשמה, המשפחה מרגישה אשמה למרות, כפי שאמרת בצדק, היא לא הייתה אשמה, היא לא הייתה קשורה לנושאה הזה.

שירלי אברמי: המשפחות חוות רגשי אשמה מאוד קשים בעקבות ההתאבדות, שואלים אולי היה אפשר למנוע, אולי היה משהו שלא ראינו, מנסים לחפש בדיעבד סימנים, שכמובן אפשר לראות אותם רק בדיעבד, אי אפשר היה לראות אותם קודם.

שירלי אברמי: הדבר הראשון שרואים אצל המשפחות הוא רגשות אשמה מאוד קשים שהמשפחות מרגישות.

שירלי אברמי: הדבר השני זו הסטיגמה, תחושה שמדובר במוות מבייש, מוות שאין מה להתגאות בו, מוות שיש בו בושה, כפי שאמרה חברת הכנסת ליה שמטוב, עדיין ולצערנו גם בישראל נקברים מחוץ לגדר או בחלקה מרוחקת במטרה ליצור סטיגמה.

שירלי אברמי: דבר נוסף שגורם לתחושת הסטיגמה היא תחושת האצבע המאשימה מהחברה כלפי המשפחה, "אולי אם הייתם עושים משהו זה היה יכול להימנע", זו תחושה קשה מאוד למשפחות.

שירלי אברמי: הנושא השלישי שהוא מאוד משמעותי זה הפיכת ההתאבדות לסוד.

שירלי אברמי: לפעמים בגלל הסטיגמה התאבדות הופכת לסוד והמשפחה בוחרת להסתיר אותה, לא לדבר עליה כלפי חוץ כי לפעמים יש לזה מחירים חברתיים קשים, ולא רק בקהילות מסוימות אלא בכל הקהילות יש מחיר לדיבור על התאבדות.

שירלי אברמי: יש לכך מחירים חברתיים ולכן הרבה פעמים ההתאבדות הופכת לסוד עם כל המחירים המאוד כבדים של סוד במשפחה.

שירלי אברמי: הדבר האחרון שהמשפחות חוות הוא השאלה המאוד קשה למה הם עשו את זה.

שירלי אברמי: פרופסור אלברט קיין, שהוא גדול החוקרים בתחום שארי התאבדות, קרא לזה השאלה המייסרת, השאלה אף פעם היא לא תקבל עליה תשובה גם אם המתאבד השאיר מכתב למה הוא עשה.

שירלי אברמי: בגלל הסוד בעקבות ההתאבדות המשפחות חוות את האבל לבד, לכן כל כך חשוב לעלות את נושא מצוקת משפחות לאחר התאבדות.

שירלי אברמי: המשפחות חוות את האבל לבד.

שירלי אברמי: מניעת חווית הסבל לבד הם הפעילויות שנעשות על ידי העמותות, "בשביל החיים" ובגופים הממשלתיים שעוסקים בנושא הזה וגם על ידי הקטנת הסטיגמה.

שירלי אברמי: התהליך שעובר נושא ההתאבדות, כך לפחות אני מקווה, דומה במידה מסוימת למה עברה מחלת הסרטן, עד לפני חמש עשרה או עשרים שנה לא אמרו את המילה סרטן, אמרו המחלה.

שירלי אברמי: גם בהתאבדות לא אומרים, בדרך כלל, על מישהו שהוא התאבד אלא הוא נטל את חייו או ביטוי אחר.

שירלי אברמי: התחלת הדיבור על סרטן אפשרה גם למנוע את המחלה, גם לפעול בתכניות למניעת המחלה, בהתחלה זה היה יחד עם משפחות שיצאו בגלוי, היום אנחנו מתקשים להאמין אבל פעם זו הייתה בושה.

שירלי אברמי: התהליך הזה קידם את הטיפול וגם את המניעה וגם את התקציבים.

שירלי אברמי: אני מבקשת לומר שני דברים על התכניות הממשלתיות, לשמחתי עמותת "בשביל החיים" מעורבת בשניהם.

שירלי אברמי: האחת זו תכנית משרד הרווחה מקיים.

שירלי אברמי: זה פועל כתכנית פיילוט ובשלב הזה מופעלת רק בצפון הארץ בנושא סיוע למשפחות לאחר התאבדות.

שירלי אברמי: התכנית נמצאת בראשיתה.

שירלי אברמי: המשרד נתן תקציב בסיוע הקרן למפעלים מיוחדים של המוסד לביטוח לאומי למשך שנתיים.

שירלי אברמי: אנחנו מקווים מאוד שבתום השנתיים, ומאחר שהמוסד לביטוח לאומי אישר מחקר מלווה לקליטת התכנית, שבתום השנתיים המשרד יהפוך את הפיילוט לתכנית קבועה ולא רק בצפון אלא בכל רחבי הארץ.

שירלי אברמי: הדבר השני הוא התכנית הלאומית למניעת התאבדות שמקדם משרד הבריאות עם כל המשרדים הנוגעים בדבר.

שירלי אברמי: יושבת כאן דוקטור ימימה גולדברג שהיא מרכזת את התכנית במשרד הבריאות ויוכי סימן טוב שהיא האחראית על הנושא במשרד החינוך.

שירלי אברמי: גם המשרד לבטחון פנים, משרד הקליטה ומשרדים אחרים וגם צבא ההגנה לישראל נמצאים בתוך התכנית הזאת.

שירלי אברמי: אני מבקשת להדגיש לגבי התכנית הלאומית למניעת התאבדות, היום למרות שהצהרה מטפלת לא רק במניעת התאבדות אלא גם בסיוע למשפחות לאחר התאבדות, היום בפועל הנושא הזה לא קיים בתכנית באופן מפורש.

שירלי אברמי: יש מקום בהחלט לקדם באופן מפורש את הנושא של סיוע למשפחות בתכנית הזאת, גם באופן שהתכנית כתובה היום וגם בהקצאת התקציבים בתוך התכנית.

שירלי אברמי: אני אסיים ואומר שמדובר בדיון חשוב מאוד שהוועדה מקדמת ומקיימת, גם בנושא העולים וגם בנושא כלל הציבור.

שירלי אברמי: יש הרבה מה לעשות ויש מה לקדם.

שירלי אברמי: הדיון והדיבור הציבורי הוא חלק חשוב מאוד בקידום הנושא הזה.

שירלי אברמי: תודה רבה.

ליה שמטוב: תודה רבה לדוקטור שירלי אברמי.

ליה שמטוב: בבקשה משרד הבריאות.

ימימה גולדברג: אני פסיכולוגית ארצית במשרד הבריאות ואחראית על הנושא מניעת אובדנות במשרד.

ימימה גולדברג: אני רוצה לחלק את הרצף לשלושה חלקים, מניעה, טיפול במי שעשה ניסיון אובדני ויש את הטיפול במשפחות השארים.

ימימה גולדברג: משרד הבריאות לקח אחריות על שני החלקים הראשונים, על נושא מניעה ועל הנושא של הטיפול במי שעשה ניסיון אובדני זה משרד הרווחה שעושה את המהלך של טיפול במשפחות השאירים, למרות שהדברים אמורים להשתלב ואכן הם השתלבו.

ימימה גולדברג: משרד הבריאות החל לפני שנתיים שלוש בהתחלה של כתיבת תכנית לאומית למניעת אובדנות בדומה למה שקורה ברוב מדינות העולם.

ימימה גולדברג: המשרד תקצב את הנושא הזה.

ימימה גולדברג: התחלנו במהלך של פיילוט שהתחיל ביולי 2008, בפועל התחלנו בשנת 2009 ואנחנו אמורים לסיים את הפיילוט ביולי 2011 מתוך כוונה להגיש לממשלה תכנית לאומית סדורה כדי שהממשלה תוכל לאמץ את זה ונהייה דומים לשאר מדינות העולם בנושא.

ימימה גולדברג: איתרנו שבע אסטרטגיות שהוכחו בעולם כיעילות בהפחתת אובדנות, אנחנו בוחנים במסגרת הפיילוט חמש אסטרטגיות.

ימימה גולדברג: הפיילוט נערך ברחובות, רמלה וכפר כנא.

ימימה גולדברג: אנחנו בוחנים שלוש אוכלוסיות, אוכלוסיה של נוער, אוכלוסיה של קשישים וכמובן אוכלוסיה של עולים.

ימימה גולדברג: הג'וינט נבחר כגורם המבצע והמתכלל.

ימימה גולדברג: איכותה של התכנית מעבר לחלקים המקצועיים שנעזרים במיטב המומחים שנמצאים בארץ, הייחוד הנוסף הוא שיתוף הפעולה הגדול וההליכה המשותפת עם הרבה מאוד משרדי ממשלה.

ימימה גולדברג: שירלי אברמי הזכירה חלק, אבל אני אחזור ואזכיר כי אני חושבת שכל אחד תורם את החלק שלו ורק שיתוף פעולה והליכה משותפת תאפשר לנו באמת להביא את התכנית ולבצע אותה.

ימימה גולדברג: המשרדים הם: משרד הבריאות הוא המוביל את הנושא הזה, משרד הרווחה, משרד החינוך, משרד לקליטת עלייה, משרד לגמלאים, משרד הפנים, צבא ההגנה לישראל, שירות בתי הסוהר, המשטרה, בטח שכחתי משרד אחד או שניים, עמותות וארגונים בינהם "בשביל החיים", עמותת סהר, ער"ן, קופות חולים.

ימימה גולדברג: אני חושבת שאנחנו עושים עבודה מאוד משולבת.

ימימה גולדברג: הדבר הנוסף שהמשרד עושה, וגם זה בשיתוף עם עמותת "בשביל החיים", אנחנו יודעים שהנתונים של 400 מתאבדים מדי שנה, הוא לא נתון מדויק כי כמו שנאמר חלק לא מדווח מטעמים סטיגמטיים, גם הסימול 'מקרה המוות' אינו תואם.

ימימה גולדברג: יש הרבה יותר.

קריאה: כמה יותר?

ימימה גולדברג: אנחנו מעריכים שלפחות 10% יותר.

ימימה גולדברג: יש לכאן לכאן.

ימימה גולדברג: המשרד החליט במסגרת בקרת מחלות- - -

אברהם מיכאלי: לצערנו מדווחים על ניסיון של פי עשר, הלוואי שאת צודקת וזה רק 10%.

ימימה גולדברג: אנחנו לא יודעים ואנחנו בודקים את זה.

ימימה גולדברג: אחד הדברים שהמשרד עושה מעבר שלקדם את התכנית הלאומית זה ניסיון לתעד את מסד הנתונים.

ימימה גולדברג: במסגרת הפיילוט אנחנו עושים פיילוט במחוז תל אביב של בדיקת תיקים של מקרים בהם סיבת המוות אינה ידועה.

ימימה גולדברג: אנחנו מנסים לחקור את התיקים האלה ולראות אם סיבת מוות לא ידועה הייתה כתוצאה מהתאבדות, למשל טביעה בים שהיא לא באמת טביעה בים או תאונות דרכים שהם לא בהכרח תאונות דרכים אלא סוג של התאבדות.

ימימה גולדברג: במחוז תל אביב אנחנו מנסים לבדוק, מחוז תל אביב הוא מחוז גדול ואנחנו מנסים לפתוח את התיקים בשיתוף עם המשפחות.

ימימה גולדברג: אנחנו מנסים לקדם גם את המהלך הזה כדי שיהיו לנו אומדנים ברורים יותר.

ימימה גולדברג: אנחנו אף פעם לא נדע עד הסוף כי אני לא מאמינה שתמיד יספרו, אבל אם נצליח לתעד את מסד הנתונים זה יהיה חלק.

ימימה גולדברג: אלו הפעולות שמשרד הבריאות עושה.

ימימה גולדברג: אני מאוד מקווה שכמו שקרה בעולם שתכנית לאומית שמשולבת גם באסטרטגיות שהוכחו וגם בשיתוף משרדי ממשלה וארגונים יאפשרו לנו לצמצם באופן ניכר את שיעורי ההתאבדויות.

ימימה גולדברג: אני מוכרחה להגיד בקטע הזה שאנחנו מודעים שעולים חדשים הם קבוצת סיכון מיוחדת.

ימימה גולדברג: בנוסף לכל מה שנאמר למשרד הקליטה יש חלק מאוד משמעותי והוא תורם את החלק שלו.

ימימה גולדברג: הבאתי לכאן את החוברת שהם הוציאו "אובדנות בקרב עולי חבר המדינות בישראל" מסמך רקע שפורסם בשיתוף שלנו עם משרד הקליטה.

ימימה גולדברג: אני חושבת שבאמת יש התעוררות מאוד גדולה בנושא הזה, אני בכל פעם מקבלת פניות נוספות מעוד גורמים שרוצים שאנחנו נשתף איתם פעולה.

ימימה גולדברג: אני מוזמנת כמעט כל שבוע שבועיים לשירות בתי הסוהר בגלל שהנושא תפס כותרות- - - -

אופיר פינס-פז: בגלל ריבוי ההתאבדויות.

ימימה גולדברג: אני חושבת שבגלל שיש יותר פרסום, אני לא חושבת שבאמת יש ריבוי.

אופיר פינס-פז: אבל את אומרת בכל זאת שזה בגלל הפרסום.

ימימה גולדברג: אתה נוגע כאן בנקודה שהיא מאוד בעייתית וזה לא לשולחן הזה.

ימימה גולדברג: אבל אני חושבת שלפרסום לא אחראי יש תרומה ישירה ומוכחת לעליה ואנחנו מנסים גם בנושא הזה לטפל.

ימימה גולדברג: נפגשנו עם השופטת דליה דורנר שהיא יושבת ראש מועצת העיתונות, באמת לעשות איזה שיתוף פעולה לפרסום באופן נכון.

ימימה גולדברג: הפרסום הוא חשוב אבל צריך לפרסם באופן נכון, אבל זה לא לשולחן הזה.

אופיר פינס-פז: לא לשולחן הזה?

ימימה גולדברג: כאן עוסקים במשפחות שארים עולים, אני יכולה להרחיב את הדיבור בכל נושא, אבל אני רוצה להתמקד בנושא שלנו.

ימימה גולדברג: אני מאוד מקווה שבשנת 2011 נוכל לבוא עם תכנית סדורה ולצמצם את שיעור ההתאבדות במדינה.

ליה שמטוב: תודה רבה.

ליה שמטוב: אני מבקשת מהמשרדים להתייחס יותר למשפחות ומה קורה איתם אחר כך.

יוכי סימן טוב: אני משפ"י - מהשירות הפסיכולוגי ייעוצי של משרד החינוך,.

יוכי סימן טוב: בסופו של דבר כל התאבדות נוגעת בילדים כי אם זה אבא, אמא, אח, אחות, סבא סבתא זה נוגע בילדים.

יוכי סימן טוב: מעבר לתמיכה שבה אנחנו רואים חשיבות גדולה לילד שסובל מאוד.

יוכי סימן טוב: אנחנו יודעים שטיפול נכון אחרי אירוע אולי ימנע את המקרים הבאים.

יוכי סימן טוב: כי יש, מה שצוין כאן בין השורות, העניין שהחשיפה הישירה עלולה לגרום להדבקה חברתית.

יוכי סימן טוב: אתם יודעים שכאשר נחשפה התאבדות של משפחה זה מוסיף לסיכון, שם הסיכון הוא פי חמישה ופי שישה להתאבדות במהלך חייו ולכן אנחנו רואים חשיבות מאוד גודלה בטיפול.

יוכי סימן טוב: נעשית עבודה מאוד מורחבת עם ילדים שבן משפחתם התאבד.

יוכי סימן טוב: הטיפול הוא ברמה האישית ולפעמים זה במערכות שלמות, כלומר לפעמים זו עבודה עם הכיתה ולפעמים זה עבודה עם כל בית הספר.

יוכי סימן טוב: , אם זה ישוב קהילתי, קיבוץ או מושב העבודה לפעמים שנדרשת היא ברמה של הקהילה.

יוכי סימן טוב: אנחנו משתדלים ככל יכולתנו גם עם עולים.

יוכי סימן טוב: נעשתה עבודה מאוד מאוד משמעותית עם ילדי עולים, עם יוצאי אתיופיה ובעיקר בפנימיות.

יוכי סימן טוב: הייתה לנו בעיה שילדים התאבדו, הזכרתי שבשנת 2005 ובשנת 2006 הייתה עליה דרסטית.

יוכי סימן טוב: נעשתה עבודה מאוד רצינית בקבוצות של ילדים בפנימיות, זה נוגע גם כשבן משפחה מתאבד וגם כשילד מתאבד, נעשית עבודת מניעה מאוד משמעותית.

יוכי סימן טוב: לשמחתי, ואני אומרת את זה נורא בזהירות, יש ירידה דרסטית בהתאבדות של ילדים עולים, אני אומרת את זה בזהירות כי עדיין מדובר בשלוש ארבע שנים וזה לא מספיק זמן כדי להיות רגועים.

יוכי סימן טוב: כל עוד המבוגרים מתאבדים אנחנו יודעים שיש בעיה.

יוכי סימן טוב: אנחנו לא יושבים ואומרים שאפשר להיות רגועים.

יוכי סימן טוב: באופן כללי אני אומרת שאנחנו עושים עבודה פרטנית של טיפול בילד, לצערנו התופעה היא לא רק בקרב עולים וזו מכה מאוד קשה כשילד פותח את המקלחת ורואה אמא תלויה, אלו מקרים לצערי אני שומעת ביום יום וזו חוויה מאוד קשה.

יוכי סימן טוב: נדרשת כאן עבודה מאוד עמוקה.

יוכי סימן טוב: אנחנו משתדלים ויש לנו מדריכות בכל המחוזות, יש לנו שפ"ח- שירות פסיכולוגי חינוכי שעובד עם הילדים, ויש את יועצי בית הספר, גם ההדרכה של צוותי המורים איך להכיל את הילד לאורך זמן ואיך ללוות את הילד לאורך זמן.

יוכי סימן טוב: להגיד שזה כל מה שאפשר לעשות זה לא נכון כי יש עוד הרבה מה לעשות.

יוכי סימן טוב: אנחנו משתדלים עוד ועוד.

ליה שמטוב: את מדברת על ההסבר בבתי ספר וטיפול פרטני בילדים.

ליה שמטוב: ניסתם לעשות קבוצות של ילדים שבמשפחתם קרה אסון?

יוכי סימן טוב: לא באופן גורף, זה לא נעשה.

יוכי סימן טוב: ההתאבדות תודה לאל היא עדיין נדירה, באותו בית ספר אין עשרה ילדים שבן משפחתם התאבד.

יוכי סימן טוב: לאסוף מבתי ספר שונים זה כבר משהו מאוד מורכב, צריך להתחשב בגילאים.

יוכי סימן טוב: זה לא נעשה.

יוכי סימן טוב: יש עבודת מניעה שהיא קבוצתית וכשיש משבר העבודה היא קבוצתית, אבל להגיד שנעשתה עבודת ליווי של ילדים לא, זה לא נעשה.

יוכי סימן טוב: אני גם לא בטוחה שנכון לעשות את זה כרגע, אני לא בטוחה וצריך לבדוק את זה.

יוכי סימן טוב: אני לא בטוחה שמקצועית צריך לקחת ילדים מכמה בתי ספר שונים, יכול להיות.

ליה שמטוב: בכל זאת אולי בקבוצת תמיכה שכל אחד שומע יתכן שזה יעזור.

ליה שמטוב: כאן כולם שומרים את זה בסוד.

יוכי סימן טוב: צריך לבדוק את זה כי צריך משהו משותף בין הילדים.

יוכי סימן טוב: לתפור את זה צריך לבדוק מקצועית.

יוכי סימן טוב: שווה לבדוק את זה.

יפה וולמן: אני גם חברה בוועדה הבינמשרדית.

יפה וולמן: משרד לקליטת העלייה עשה שני מחקרי עומק בנושא המשפחות שבהם היו מקרי אובדנות, גם לגבי יוצאי חבר העמים, המחקר היה עם יולי אמרסקי ורפי יונגמן, המחקר גם התייחס ליוצאי אתיופיה.

יפה וולמן: אני חושבת שהממצאים הועברו לוועדה הבינמשרדית.

יפה וולמן: לגבי ליווי משפחות – ליוצאי אתיופיה יש לנו 22 מוקדים של יוצאי אתיופיה ברחבי הארץ.

יפה וולמן: משם אנחנו מקבלים מידע לגבי כל מקרה אובדני.

יפה וולמן: המוקד מלווה את המשפחה.

יפה וולמן: לא נעשה טיפול אינטנסיבי במשפחות כי בדרך כלל מנהלי המוקדים הם לא עובדים סוציאליים והם גם לא עובדים פרטניים.

יפה וולמן: המנהלים חוברים יחד לשירותי הרווחה ולמשרד הבריאות והם עושים עבודה עם המערכות השונות.

יפה וולמן: אין טיפול ממוקד במשפחה.

ליה שמטוב: אתם מנסים או זו בעיה של חוסר תקציב, או שהנושא הזה עדיין לא עלה?

יפה וולמן: אנחנו מאוד מנסים, אנחנו מיד עושים ביקורי בית במשפחות ובודקים את הצרכים שלהם.

יפה וולמן: המקרים האלה צורכים טיפול.

יפה וולמן: כמו שאמרה שירלי אברמי צריך שהמשפחות תגענה לקבוצות תמיכה.

יפה וולמן: מהניסיון שלי הם מאוד לא רוצים להיחשף והם לא רוצים להיכנס לקבוצות תמיכה.

יפה וולמן: בזמנו אני אישית הייתי מתקשרת למשפחות וממש משדלת אותם להצטרף.

יפה וולמן: התחושה היא שהם לא רוצים להיות שם, הם לא מעוניינים.

יפה וולמן: פניתי גם ליוצאי חבר העמים וגם ליוצאי אתיופיה ולא הייתה היענות להצטרף לקבוצות תמיכה.

ליה שמטוב: באופן פרטני את אומרת שהם כן מוכנים?

יפה וולמן: כן.

יפה וולמן: הם רוצים שיבואו אליהם הביתה, הם רוצים שילוו אותם.

יפה וולמן: יש צורך גדול שילוו אותם, גם למשפחות שהיה בהן ניסיון אובדני.

יפה וולמן: אם היה ניסיון אובדני אולי יהיה מקרה אובדנות בפועל.

יפה וולמן: הן מאוד משוועות לקשר פרטני, למלווה, למדריך, מייעץ, מכוון.

יפה וולמן: הם מאוד זקוקים לזה.

יפה וולמן: יש לנו התערבות עם יוצאי אתיופיה.

יפה וולמן: שוב, אני לא יכולה להגיד שההתערבות אינטנסיבית כי אין לנו אנשי מקצוע פרטניים.

יפה וולמן: אנשי המקצוע הפרטניים נמצאים יותר בשירותי הרווחה וברשויות.

יפה וולמן: לגבי יוצאי חבר המדינות אנחנו לא מקבלים את זה כמו מהמוקדים ליוצאי אתיופיה שמדווחים מידית על כל מקרה.

יפה וולמן: גם מהסוכנות היהודית אנחנו מקבלים מידע לגבי מרכזי הקליטה ששם היו לאחרונה מספר מקרי אובדנות מיוצאי אתיופיה.

יפה וולמן: אני יודעת שגם הם עושים עבודה מאוד יפה בכל הקשור בפוסט טראומה והתערבות אחרי משבר אובדני.

יפה וולמן: אני חושבת שחבירה עם המשרדים השונים - - - -

אברהם מיכאלי: לגבי יוצאי אתיופיה הייתה תקופה, אני מקווה שהמספר ירד, אבל הייתה תקופה של הרבה מקרי התאבדות בתוך הבית בין בני זוג, השאלה איך משרד הקליטה התמודד עם זה באופן ספציפי.

אברהם מיכאלי: לנו אין נתונים לגבי 2007 ו- 2008.

אברהם מיכאלי: הנתונים שהעבירו אלינו מתייחסים לשנת 2006.

אברהם מיכאלי: השאלה היא האם יש שיפור.

אברהם מיכאלי: לנו דווח לגבי 2005 – 2006 שהמספר היה 34, 28 התאבדויות בקרב עולים יוצאי אתיופיה.

אברהם מיכאלי: האם המשרד הרגיש בשנתיים שלוש האחרונות איזה שיפור כתוצאה מהמעורבות שלכם, בין אם זה היה פרטני או באמצעות הרווחה?

אברהם מיכאלי: המקרים הנוראים היו בתוך המשפחה.

יפה וולמן: אתה מדבר על רצח בתוך המשפחה ואחר כך אובדנות, משולב.

יפה וולמן: זה בדיוק המחקר שנעשה.

אברהם מיכאלי: האם אתם מכלילים במקרים גם את המקרים האלה?

יפה וולמן: זה בדיוק המחקר שעשה יולי אמרסקי, הוא בדק במחקר עומק את המאפיינים.

יפה וולמן: כשנראה את התוצאות נוכל לבדוק.

אברהם מיכאלי: היו מקרים שנותרו ילדים ללא תמיכה והיו צריכים לגייס תרומות.

יפה וולמן: הייתה התערבות של הרווחה.

אברהם מיכאלי: לפעמים המערכת לא הייתה מסוגלת להתמודד עם זה, משרדי הממשלה לא יכלו וגייסו את הסוכנות שלא היו קשורים לזה.

אברהם מיכאלי: אספו גם תרומות מגופים פרטיים כדי להציל את המשפחות שנותרו.

אברהם מיכאלי: השאלה אם משרד הקליטה נערך למקרים כאלה.

אברהם מיכאלי: האם הוא ערוך לטפל?

יפה וולמן: אין איזה סל למשפחה שחוותה אובדן.

יפה וולמן: אבל ישנה חבירה לגופים אחרים.

אברהם מיכאלי: מדובר במשפחת עולים ולא במשפחה רגילה.

יפה וולמן: מקבלים בהחלט סיוע דרך "סלע" שאנחנו תומכים בהם, אנחנו מגיעים למשפחות ונותנים תקציבים לכל מיני דברים.

יפה וולמן: אין שום סל ממלכתי שאולי עליו אתה מדבר.

דפנה מושיוב: לגבי אחד המקרים הראשונים שהיה במעלה אדומים, אתה יודע שהמערך שניתן, דרך אגב אחת העמותות שמפעילה משפחות אומנה, היא "אור שלום".

דפנה מושיוב: "אור שלום" היה זה שטיפל במקרה במעלה אדומים.

דפנה מושיוב: ההתייחסות הייתה משפחתית.

דפנה מושיוב: יש מה שנקרא לגשר, אנחנו יודעים שיש כמה בני משפחה, אירועים כאלה דורשים מאמץ ניכר.

דפנה מושיוב: אני חושבת שמשרד הרווחה נתן את מלוא הכלים, העמותה היא בדרך כלל המפעילה.

דפנה מושיוב: לצורך הנושא אליו התכנסו – הטיפול בשארי המתאבדים, אני חושבת שלפני כמה שנים וגם בעקבות פגישה שהייתה עם עמותת "בשביל החיים", אנחנו כמשרד הרווחה הכשרנו כ- 20 עובדים סוציאליים יוצאי אתיופיה שעובדים במחלקות לשירותים חברתיים לטיפול בטראומות.

דפנה מושיוב: אחד הדברים שגילו שקשה לעובדים סוציאליים לבד לקיים את המערך התמיכה הטיפולי, וצריכים חבירה עם בריאות הנפש.

דפנה מושיוב: לצערי מעטים הם העובדים הסוציאליים יוצאי אתיופיה שעובדים במערכת בריאות הנפש, כי אחד החסמים הוא חסם השפה.

דפנה מושיוב: אני קוראת כאן, יש הרבה בוגרים אקדמאיים יוצאי אתיופיה שהיו שמחים לעשות הסבה מקצועית לעבודה סוציאלית, הייתי ממליצה שאולי בחבירה משותפת של מספר משרדי ממשלה יינתן כאן דגש למסלול התמחות בתחום בריאות הנפש.

דפנה מושיוב: אני חושבת שהם יכולים לסייע בערך הקהילתי של בריאות הנפש.

דפנה מושיוב: אני חושבת שצריך לתפור כאן סל מיוחד לטיפול.

דפנה מושיוב: זה לא רק טיפול פרטני ולא רק טיפול קבוצתי.

דפנה מושיוב: אני חושבת שמה שאני לפחות למדתי מ"סלע", זה גם מרכיבים נוספים כמו טיול, כלומר היציאה המשותפת לטיולים ברחבי הארץ, או דברים נוספים שהם לא הסטנדרטיים.

דפנה מושיוב: צריכים להיות פה יותר יצירתיים, יותר גמישים ובאמת ללכת בשיתוף.

דפנה מושיוב: יכולה להיות חבירה של משרדי ממשלה עם עמותות, ליצור מרכיב ייחודי שאם בשלבים הראשונים של בושה הם לא רוצים להגיע לקבוצות תמיכה, אז בואו נמצא את הדרך שמאפשרת להם להגיע אפילו לטיול משותף.

דפנה מושיוב: אני חושבת שצריך ליצור כאן תת וועדה במסגרת הוועדות הקיימות ולהתייחס לעולי אתיופיה במענים ייחודיים, גמישים ויצירתיים.

עופרה חרמש: אני רוצה להתייחס להרבה דברים ואני לא באתי לדבר כאן על עצמי, אבל אני כן אדבר על עצמי כי נראה לי שזה מאוד חשוב שתדעו מה עובר על משפחה.

עופרה חרמש: בני התאבד בצבא, ההתאבדות הייתה לא צפויה.

עופרה חרמש: בדיעבד, כמו ששירלי אברמי אמרה, היה אפשר למצוא סימנים.

עופרה חרמש: אחרי ההתאבדות הייתי מרוסקת, הייתה לי תחושה שדרס אותי מכבש, הפכתי לדף נייר והייתי צריכה ללמוד להחזיר לתאים שלי את החיות וגם להתחיל ללמוד מחדש.

עופרה חרמש: כל המיומנויות שהיו לי הלכו לאיבוד.

עופרה חרמש: חשבתי שאני אמא איומה, היו לי אז בבית שלוש בנות וחשבתי שאני לא ראויה לטפל בהן.

עופרה חרמש: הייתי צריכה עזרה מאסיבית.

עופרה חרמש: אני ילידת הארץ, יש לי משפחה נהדרת, יש לי המון חברים והייתה לי תמיכה מכל עבר, אבל עדיין הייתי צריכה תמיכה, לשמחתי משרד הבטחון נותן אותה בשפע.

עופרה חרמש: גם עזרה פרטנית, גם קבוצת תמיכה, גם עזרה למשפחה כמשפחה, גם עזרה לאחים - אם הם רוצים.

עופרה חרמש: אני תמיד אומרת שהפסיכולוגית שלי הצילה לי את החיים.

עופרה חרמש: אם היא לא הייתה שם אני לא הייתי היום פה.

עופרה חרמש: אם במקרה ילד התאבד בגיל 17 או בגיל 22 ולא בגיל 19 אין שום גורם שמטפל במשפחה.

עופרה חרמש: שתדעו שחלק מהמניעה זה לטפל במשפחה.

עופרה חרמש: יש מחקרים שמראים שבמשפחות שקרה בהם פעם אחת אסון של התאבדות, הסיכוי והסיכון הוא הרבה יותר גבוה.

עופרה חרמש: יכול לקרות אסון כזה והאופציה הזאת נכנסה בדלת הראשית לבית.

עופרה חרמש: אם אתם חושבים שזה לא קורה אצלנו וזה קורה במקום אחר, אז פתאום זה קרה והאופציה נכנסה בקולי קולות הביתה.

עופרה חרמש: המשפחה מאוד מטולטלת והחרדה שיש להורים לגבי הילדים האחרים היא איומה.

עופרה חרמש: אנחנו רואים שיש במשפחות גם התאבדויות נוספות.

עופרה חרמש: אני לא רוצה להביא דוגמאות, אבל כאן בארץ יש משפחה שהתאבדו שני בנים, יש משפחה שהתאבדו בה שלושה ילדים.

עופרה חרמש: יש מחקרים שנעשו בנושא הזה שמצביעים שהסכנה קיימת.

עופרה חרמש: לכן כאשר משרד הבריאות אומר שהטיפול במשפחה זה לא חלק מהמניעה זו טעות.

עופרה חרמש: הטיפול במשפחות הוא חשוב לצורך מניעה.

עופרה חרמש: בגלל שראינו שמחוץ לצבא אין שום דבר לטובת המשפחות הקמנו את העמותה "בשביל החיים".

עופרה חרמש: העמותה קטנטונת עם תקציבי אפס.

עופרה חרמש: העמותה עושה בעיקר קבוצות תמיכה.

עופרה חרמש: ראינו, ואווה פנצר יכולה לאשר את דבריי כי היא עושה את זה בשנים האחרונות, אין פניות של יוצאי ברית המועצות לשעבר.

עופרה חרמש: פעם ראיתי בקבוצה זוג שהיה פעמיים ופרש.

עופרה חרמש: לפעמים אין אוטו כדי להגיע למקום שהקבוצה מתכנסת.

עופרה חרמש: לא הייתה מעולם פנייה של אתיופים.

עופרה חרמש: אנחנו הקדשנו לזה הרבה מחשבה.

עופרה חרמש: אני מתחברת למה שנאמר כאן שבקהילת יוצאי ברית המועצות המצב יותר טוב כי יש פסיכיאטרים, יש פסיכולוגים, יש עובדים סוציאליים בחלק שמשרד הבריאות מטפל.

עופרה חרמש: בקהילה האתיופית, לצערנו, יש מעט מאוד.

עופרה חרמש: אני חושבת שזה שלא באים לקבוצת תמיכה זה משהו חברתי.

עופרה חרמש: יש גם את המחסום של השפה שהם לא יכולים להשתלב בקבוצת תמיכה שיושבים בה ישראלים.

עופרה חרמש: בעמותה ניסינו בזמנו לבנות איזו הכשרה, אפילו לא לאנשים מקצועיים, לאנשים מתוך הקהילה שיכולו לטפל במשפחה וגם לזה לא הייתה היענות.

עופרה חרמש: בעצם העמותה לא כל כך מסוגלת לעשות את זה בסדר גודל גדול.

עופרה חרמש: אם אני כילידת הארץ עם כל התמיכה שהייתה לי מסביב הייתי זקוקה כל כך לתמיכה מסיבית נוספת, מה קורה למשפחה של עולים חדשים שאין לה את הסביבה התומכת?

עופרה חרמש: אצל יוצאי ברית המועצות הרבה פעמים המשפחה קטנה מאוד.

עופרה חרמש: אני הכרתי אישה שעלתה עם הבן שלה לבד, הבן הזה התאבד והיא נשארה לבד.

עופרה חרמש: היה לה בן זוג שעזב אותה אחרי ההתאבדות.

עופרה חרמש: יש מצוקה אמיתית ואין שום כתובת שמטפלת במשפחה בצורה שמטפל משרד הבטחון.

עופרה חרמש: משרד הבטחון אולי נהנה מתקציבים, אבל השאיפה צריכה להיות להגיע לסל שמשרד הבטחון עושה, החל מההודעה למשפחה, דרך השבעה.

עופרה חרמש: במהלך השבעה ליווה אותנו איש משרד הבטחון ועכב לדעת איפה הבנות שלי נמצאות, ושהן לא הלכו למקום וחלילה מתכננות לעשות משהו.

עופרה חרמש: יש נציג כזה שמלווה את המשפחה בשבעה.

עופרה חרמש: אנחנו 14.5 שנים אחרי האסון יש כל הזמן ליווי של משרד הבטחון.

עופרה חרמש: במשפחות כאלה זה חייב להימצא.

עופרה חרמש: אולי להתחיל לא כמו משרד הבטחון עם ליווי כל כך מאסיבי אבל ליווי חייב להיות.

עופרה חרמש: אם אין אנשים מקצועיים ניתן להכשיר אנשים.

דפנה מושיוב: זה לא העניין של ההכשרה.

דפנה מושיוב: אני חושבת שבנושא של הליווי כמו ההודעה והשבעה יש את הליווי.

דפנה מושיוב: אחרי השבעה ובכל הדברים שקשורים ליכולת ליצור תמיכה.

דפנה מושיוב: יש כאן שני אלמנטים, האחד קשור לבריאות הנפש – במקרים מסוימים העובדים הסוציאליים אינם מסוגלים לטפל לבד באותה משפחה או בפרטים במשפחה.

דפנה מושיוב: מבחינה מקצועית, למרות ההכשרה, יש צורך בחבירה עם פסיכיאטר או גורם אחר בבריאות הנפש, ונכון להיום אין לנו את החבירה בקהילה.

דפנה מושיוב: הדבר השני הוא שכדי ליצור את הקבוצה יש צורך במרכיבים נוספים בסל.

דפנה מושיוב: המענים הם לא קלאסיים לקבוצות תמיכה של ישראלים וותיקים או קבוצות אחרות.

דפנה מושיוב: לצורך העניין כן צריך לחבור לתת וועדה כדי שתתייחס ושתבנה סל מענים בינמשרדי משותף ובשיתוף עמותות.

עופרה חרמש: אני חושבת שהבעיה גם בקרב עולים חדשים.

עופרה חרמש: לא כל אחד מגיע לקבוצת תמיכה, וזה לא מתאים לכל אחד.

עופרה חרמש: אם הבעיה היא תרבותית אנחנו לא נשנה את זה ביום אחד.

עופרה חרמש: לכן אני חושבת שהטיפול בקהילה האתיופית לא צריך להיות בקבוצות תמיכה אלא בטיפול משפחתי כולל ולא בכל פרט במשפחה.

עופרה חרמש: גם לזה, לצערי הרב אין כוח אדם שייעשה את זה כי אין כוח אדם שמוכשר לכך.

עופרה חרמש: בזה שאת אומרת שלא כל מטפל יכול, בעמותה אנחנו מכירים טוב את זה מאוד כי למוצא מנחה שינחה קבוצת תמיכה של שארים, לא כל אחד מוכן לקחת על עצמו את הנושא הזה.

עופרה חרמש: זה תיק עצום ובטח בלטפל במשפחה.

עופרה חרמש: בסוף אנחנו מגיעים לשורה התחתונה שהכל זה תקציבים.

עופרה חרמש: צריך תקציבים לצוותים מקצועיים שילוו את המשפחה.

עופרה חרמש: אני לא מדברת על השבעה, החודש או הטיול.

עופרה חרמש: המחקרים מדברים על ההחלמה של שבע שנים, מדובר על ליווי של ימים רבים.

עופרה חרמש: זה לא שנגמרת שנת האבל והמשפחה חוזרת למסלול.

עופרה חרמש: זה תהליך ארוך, קשה, כואב.

עופרה חרמש: אני יודעת על כמה משפחות אתיופיות שההתאבדות עוברת שם בשרשרת, מאבא, לאח, לבן.

עופרה חרמש: וזה דורש עבודה מאסיבית ותקציבים מוקצים לצורך הדבר הזה.

עופרה חרמש: אני מבקשת להתייחס למה שמנסים כעת לעשות במשרד הבריאות כדי לקבל איזו סטטיסטיקה מסודרת לגבי שנים עברו, העמותה שלנו נותנת גם לזה יד, לטלפן למשפחות ולברר מה הייתה סיבת המוות.

עופרה חרמש: הסטיגמה היא כזאת, למשל פרופסור יהודה היס לא יכתוב על אף מקרה מוות שזה התאבדות, הוא חוקר כל מקרה מוות ואי אפשר לקבל ממנו שום מידע על מקרה התאבדות.

עופרה חרמש: עכשיו מתקשרים למשפחות ובשאלון מסודר ועדין להגיע לסיבה.

עופרה חרמש: כל שיחה כזאת היא שעה ולא כל משפחה מוכנה לשתף פעולה ומבקשים שלא נשאל אותה אף שאלה.

ליה שמטוב: ביום שזה קורה וכשהעובדת הסוציאלית מגיעה, גם היא לא יודעת את סיבת המוות?

עופרה חרמש: עובדת סוציאלית לא מגיעה.

עופרה חרמש: אם המשפחה פונה לשירותי הרווחה יבוא מישהו.

ליה שמטוב: זאת אומרת שאם זה קורה במשפחה יש למחרת את ההלוויה ואף לא יודע.

יפה וולמן: כן הולכים לביקורי בית.

יפה וולמן: אצל יוצאי אתיופיה הולכים.

ליה שמטוב: כמה שידוע לי בערים הקטנות שם מדווחים ויודעים.

ליה שמטוב: במועצה יודעים.

עופרה חרמש: אבל לא תמיד יודעים.

עופרה חרמש: אני שמחה שאצל יוצאי אתיופיה הולכים.

יפה וולמן: כגורף אני אומרת שהולכים למשפחות.

יפה וולמן: אני אומרת שוב שזה לא מספיק וכמו שאת אמרת זה תהליך של שבע שנים, החודש הראשון לא מספיק.

עופרה חרמש: בחודש הראשון מבקרים כולם אחר כך נשארים לבד.

חנה בר יוסף: אני בכסא אחד בוועדה למניעת התאבדות וגם בכסא אחד בעמותת "בשביל החיים".

חנה בר יוסף: רציתי לחבר דברים מההתחלה ומהסוף של הדיון שלנו.

חנה בר יוסף: העלאת מודעות והסרת סטיגמה חשובים.

חנה בר יוסף: לפעמים אנחנו מדברים על חסר בשירותים ולפעמים יש שירותים ואין מי שצורך אותם, כי אנשים מתביישים, לא רוצים ולא באים.

חנה בר יוסף: למרות שישנים השיפורים הקלים שאנחנו רואים, אני מבקשת לצלצל בשני פעמונים כדי להזהיר אותנו, הפעמון הראשון שכבר צלצל הוא שהכניסה למשפחות זו מניעה של ההתאבדות הבאה.

חנה בר יוסף: אנחנו רואים היום ולמרות מה שאמר כאן חבר הכנסת אברהם מיכאלי, המספרים לא עומדים במקום.

חנה בר יוסף: יש עכשיו יותר אבטלה ואנחנו יודעים שיש קשר סטטיסטי עצוב מאוד בין אבטלה והתאבדות.

חנה בר יוסף: אנחנו יודעים שאצל עולים חדשים, ובוודאי עולים מארצות פחות מפותחות עובדים במקצועות הפחות נחשבים והם מובטלים יותר וגם נשלחים הרבה יותר בקלות הביתה.

חנה בר יוסף: הסיכון הוא שנראה מספרים הולכים וגדלים.

חנה בר יוסף: יש לנו קצת חרב פיפיות, אנחנו מדברים על הורדת הסטיגמה.

חנה בר יוסף: השימוש בעיתונות הכתובה והאלקטרונית, לעיתים התקשורת הזאת לא ראויה ויש הרבה התנהגויות חיקוי בהתאבדות.

חנה בר יוסף: ככל שאנחנו מדברים יותר על הדרמה של רצח והתאבדות וככל שהעיתונות מלאה, יש עוד מישהו שומע ועוד מישהו ששומע, בוודאי גם בקבוצות עולים.

חנה בר יוסף: לכן אנחנו צריכים עוד יותר להיזהר ולצפות לשינויים, ולעשות כמובן עיתונות יותר זהירה ואחראית.

חנה בר יוסף: יש להיערך יותר, לא רק בציר הטיפולי והגברת השירותים שהם חשובים, אלא ללמד אותם לצרוך שירותים.

חנה בר יוסף: זה להוריד סטיגמה ולהיכנס למשפחות עוד טרם שקרה שם דבר.

חנה בר יוסף: אגב יש הרבה התאבדויות בתנ"ך, זו תופעה אנושית ואנחנו מכירים אותה.

חנה בר יוסף: לעלות למודעות ולהחזיר לציר, להקצות תקציבים.

חנה בר יוסף: לעשות מאמץ של כל הגורמים שיושבים כאן שיביאו את האנשים לצרוך את השירותים ובוודאי עוד יותר מקרב העולים.

שירי דניאלס: אני המנהלת המקצועית של עמותת ער"ן – עזרה ראשונה נפשית.

שירי דניאלס: רציתי לציין ראשית לגבי המספרים.

שירי דניאלס: לער"ן מגיעות בשנה כ- 4,000 שיחות שבהן נשמע תוכן שהוא אובדני.

שירי דניאלס: מתוכם 800 אירועים בפועל של כוונות אובדניות שמטופלות במסגרת הפעלת נוהל חירום.

שירי דניאלס: אנחנו שותפים כפי שנאמר בפרויקט הלאומי למניעת אובדנות בשני מישורים.

שירי דניאלס: המישור האחד זה הפעלת קווים חמים לשלושת אוכלוסיות המחקר, עולים, נוער וקשישים.

שירי דניאלס: בנוסף אנחנו בונים כרגע תכנית התערבות של קו יזום לכאלה שאותרו על ידי רופא המשפחה כסובלים מדיכאון ונמצאים בסיכון לאובדנות.

שירי דניאלס: לגבי משפחת העולים שביצעו התאבדות, לגבי שארי ההתאבדות, שורדי ההתאבדות, הם לצערי נמצאים בסיכון כפול ומכופל והמניעים כבר פורטו.

שירי דניאלס: היות שגם משברי החיים הטראומטיים וגם ההגירה עצמה מהווים גורם סיכון ולזה נוסיף את ההתנסות והחוויה הפוסט טראומטית ואת הגדלת הסיכון פי חמישה בעקבות התאבדות בן משפחה, אנחנו מוצאים גורמי סיכון מאוד מאוד משמעותיים שמצריכים התערבות.

שירי דניאלס: אני מצטרפת לנאמר, הם מצריכים שיתוף פעולה בין הגורמים המוסדיים והרשמיים ולבין העמותות שיש להן את היכולת להעניק שירות שהוא שירות פארה מקצועי, במקרה שלנו איכותי וטוב על ידי 1,000 מתנדבים, מיומנים ומוכשרים בהכשרה ממושכת ומותאמת לצרכים שהועלו.

דנה גורדון: סליחה, אבל אפשר לברר מאין הנתון של סיכון פי חמישה?

דנה גורדון: מאיפה זה בא?

שירי דניאלס: יש סקרים מהעולם המערבי ובארה"ב ויוכי סימן טוב התייחסה לזה.

שירי דניאלס: אני רוצה להתייחס לאלמנט השני שנזכר כאן, זו תחושת הבושה, לפעמים האשמה והתיוג.

שירי דניאלס: דבר שנותן יתרון מאוד משמעותי לסיוע אנונימי, סיוע זמין, סיוע שבאמצעות המדיום הטלפוני או באמצעות האינטרנט, אגב זה המקום לציין שלער"ן מגיעות פי שתיים פניות אובדניות באינטרנט מאשר מקווי הטלפון.

שירי דניאלס: האנונימיות והרצון לשירות זמין ברגע שחשים מצוקה מאוד חזק אצל הפונים.

אברהם מיכאלי: לאחר הדיווח האחרון שקיבלנו מכם ביולי הצבענו על בעיית השפה שלכם עם עולי אתיופיה, עם העולים.

אברהם מיכאלי: לצערי האינטרנט לא מתאים להרבה עולים.

אברהם מיכאלי: יהודי אתיופיה וגם יוצאי ברית המועצמות, לא כולם משתמשים בו באופן היפה שאתם מנצלים אותו.

אברהם מיכאלי: בזמנו הצבענו על כך והנציג שלכם שהיה כאן אמר שאתם עובדים על תכנית להקים קו מענה באמהרית.

אברהם מיכאלי: האם יש התקדמות אצלכם בעניין הזה?

אברהם מיכאלי: שנית אני לא יודע איך התקדמתם עם הבעיה התקציבית שלכם.

ליה שמטוב: וגם עם המשפחות אחרי המקרה האובדני, האם גם הם פונים?

שירי דניאלס: מבחינת הפניות של עולים שמגיעות לער"ן, נכון להיום יש 33,000 פניות מעולים, כלומר 3,000 שיחות בחודש וזה אגב נתון שהוא נמוך בהרבה מהפניות שהיו אלינו לפני ארבע וחמש שנים, אז הפניות מקרב העולים היו בערך פי ארבע ואולי פי חמש.

שירי דניאלס: זה קשור גם להנגשה שלנו, למודעות בציבור.

שירי דניאלס: אתה באמת התייחסת לקושי של הציבור הייחודי שעליו מדובר.

שירי דניאלס: כשיש לנו מחסור בפרסום ושיווק שמושפעים גם משיקולים תקציביים שאליהם נתייחס.

שירי דניאלס: אני מבקשת לסיים את הסקירה המקצועית.

שירי דניאלס: מחקר עדכני, אגב התייחס לשירותים בתחום בריאות הנפש בארץ, נמצא שאחוז גבוה של המשיבים מוצא את השירות של ער"ן כמשמעותי מאוד ודווח שהוא שירות חיוני במערך השירותים של בריאות הנפש.

שירי דניאלס: במחקר האחרון אנחנו מדברים על 91%, ומעל 85% אמרו, ואני מברכת על כך, שמניעת אובדנות צריכה להיעשות בשילוב של גורמים מקצועיים ונוספים כמו מתנדבים שהם כוח אדם מיומן.

ליה שמטוב: מה לגבי התקציבים?

דניאל גינסבורג: אני מבקש להתייחס לנושא התקציבי.

דניאל גינסבורג: אנחנו בישיבה הקודמת של הוועדה הצגנו את המצב של ער"ן שלא מקבלת בכלל סיוע תקציבי מהמדינה במהלך השנה האחרונה.

דניאל גינסבורג: מאז קיבלנו אישור ל -250,000 שקל ממשרד הבריאות, זה בערך 2.5% מתקציב העמותה.

דניאל גינסבורג: קו לחייל יקבל מימון ממשרד הבטחון.

דניאל גינסבורג: לעומת זאת משרד העלייה והקליטה לא קיבל החלטה לסייע להמשך קיומו של הקו.

דניאל גינסבורג: אנחנו כבר סגרנו את הקו באמהרית.

דניאל גינסבורג: לדעתנו סגירת הקו באמהרית זה בגדר אסון כי היעילות והאפקטיביות שלו ברמה המקצועית היו בסדרי גודל מאוד גדולים בגלל שהקהילה הזו היא מאוד סגורה והחיבור שלה לשירותים שהמדינה מציעה הוא מאוד מצומצם.

דניאל גינסבורג: כרגע אנחנו נמצאים בשלבי סגירת הקו ברוסית.

דניאל גינסבורג: בצעם אני מבקש להודיע בוועדה שאם אנחנו לא נמצא בקרוב מקור תקציבי עוד בשנת 2009 השירות שער"ן נותנת בשפה הרוסית יפסק כפי שנפסק הסיוע בשפה האמהרית.

דניאל גינסבורג: ער"ן קיימת 20 שנה, הניסיון המקצועי שלנו והאפקטיביות שלנו באירועים כאלה הוא מאוד משמעותי.

דניאל גינסבורג: אני רוצה לנצל את ההזדמנות כשיש כאן אנשים שיש להם קשר מקצועי והבנה ליכולת של ער"ן כדי לסייע לנו.

דניאל גינסבורג: אנחנו נמצאים אחרי הרגע האחרון בהיבט הארגוני.

דניאל גינסבורג: מעבר לקו בשפה הרוסית אנחנו מחכים לתשובה ממשרד הרווחה לקבלת סיוע, ומה גודל הסיוע במסגרת הקרן לטובת המגזר השלישי.

דניאל גינסבורג: ובהתאם לסיוע שנקבל נבחן את המשך קיומה של העמותה בכלל.

אברהם מיכאלי: אתם משולבים בפיילוט, אתם לא מקבלים שום תקציב לפיילוט?

דניאל גינסבורג: הפיילוט ייתן לנו תקציב מסוים ומאוד מאוד מגובל והוא לצורך ההכשרה שרלוונטית לנושא הפיילוט.

דניאל גינסבורג: בעקבות הפיילוט אנחנו לא נקבל תקציב לטובת המימון השוטף של העמותה.

דניאל גינסבורג: השאלה שלנו היא כרגע - - -

ימימה גולדברג: לצורך מימון שוטף קיבלת 250,000 שקל.

ימימה גולדברג: זה לא מספיק ואני יודעת את זה.

דניאל גינסבורג: אני אומר שלצורך פעילויות נוספות יתכן ויהיה מימון אבל אני לא יודע אם ער"ן תהייה קיימת בשנה הבאה.

אברהם מיכאלי: אני יודע שהיה לכם דיון לפני כמה שבועות עם וועדת העבודה והרווחה.

דניאל גינסבורג: בוועדת העבודה והרווחה היה דיון נוסף אחרי שבדיון הקודם ביקשו מכל הגורמים הרלוונטיים לסייע.

דניאל גינסבורג: אנחנו לא הצלחנו לקבל סיוע.

דניאל גינסבורג: יש משרד אחד שעושה סימנים והוא כנראה כן יסייע וזה מעבר למשרד הבטחון.

דניאל גינסבורג: אנחנו ממתינים בקוצר רוח להחלטתו של שר הרווחה כי אחרי זה אין לנו פתרון נוסף.

אברהם מיכאלי: הנושא שלכם חוזר להיות בוער.

יפה וולמן: במשרד העלייה והקליטה, אנחנו בדקנו ומצאנו שבשבע השנים האחרונות לא הגישו לערוץ התמיכות בקשה.

יפה וולמן: זה ערוץ שדרכו אנחנו כן יכולים לסייע.

ליה שמטוב: זו התשובה שקיבלנו לאחר שפנינו.

יפה וולמן: אני מעלה את זה בפניכם לפנות לערוץ התמיכות שלנו.

ליה שמטוב: אנחנו פנינו בחודש יולי למשרד הקליטה בבקשה לסייע לעמותת ער"ן וקיבלנו תשובה שלא הגישו בקשה.

יפה וולמן: בשבע שנים לא הגישו.

יפה וולמן: לגבי יוצאי אתיופיה הייתי בוועדה שציינת שהתייחסה לדוברי אמהרית.

יפה וולמן: דיברו על כך שיוצאי אתיופיה לא פונים לקווים.

יפה וולמן: ברור שזה קשור האחד לשני אבל דיברו על כך שמבחינת הנגישות לקווים לא פונים.

אברהם מיכאלי: הם אמרו שהם מוכנים להעמיד שירות לדוברי אמהרית אם יהיה להם תקציב.

דניאל גינסבורג: יש לנו דוברי אמהרית.

דניאל גינסבורג: אני רוצה להתייחס לנושא התמיכות.

דניאל גינסבורג: אנחנו אכן לא הגשנו בקשה לתמיכה בינואר, הגשנו בקשה לפני שהמועד הסתיים, אנחנו ביקשנו את זה קצת יותר מאוחר ומאז אנחנו בעצם ממתינים.

דניאל גינסבורג: המשבר הכלכלי שלנו לא פרץ בדצמבר הקודם הוא פרץ במהלך השנה בעיקר ובגלל שלא קיבלנו תקציבים ממשרדים אחרים הגענו לסיטואציה הזאת.

דניאל גינסבורג: אני מבקש לציין שבמשך חצי השנה האחרונה אנחנו נמצאים בתכתובת מאוד ענפה עם משרד הקליטה.

דניאל גינסבורג: מכתבים ברורים ומנומקים היטב לגבי המשמעות התקציבית, השרה כיבדה אותנו בנוכחותה באחד ממרכזי ער"ן ולמדה על פעילותינו.

דניאל גינסבורג: אבל מעבר לתמיכה נפשית לא קיבלנו שום סיוע תקציבי בפועל.

דניאל גינסבורג: המצב שלנו כרגע הוא שאנחנו לא יכולים להמתין.

ליה שמטוב: אבל יש נהלים.

דניאל גינסבורג: אני רוצה לומר שבנושא הנהלים מתברר שיש פרוצדורות רבות ויש הרבה אפשרויות לבצע העברה תקציבית, כמו שאנחנו מקבלים סיוע יותר רחב ממשרד הבטחון בעקבות המשבר, וכמו שאנחנו מקבלים סיוע, שלכאורה לא קיבלנו כי זה לא היה במועד, ובכל נמצא פתרון במשרד לענייני מיעוטים.

דניאל גינסבורג: יש אפשרות טכניות לבצע את הפעולות האלה אבל צריך רצון.

דניאל גינסבורג: אם ימצא תקציב במשרד הקליטה לטובת הנושא הזה אני יכול לסייע באמצעים הטכניים מאחר והיום יש לי דוקטורט בנושא הזה, אני מומחה היום בהעברת תקציבים בין משרדי הממשלה, זו מומחיות שצברתי בשלושת החודשים האחרונים.

דניאל גינסבורג: אם במשרד תהייה החלטה אני יכול לסייע בעניין החוקי.

דניאל גינסבורג: אני מבקש לציין שמשרד ראש הממשלה מאוד מסייע לנו, ובעצם הוא המקור העיקרי שמסייע לנו בכל הפרוצדורות האדמיניסטרטיביות, צריך רצון או החלטה.

דניאל גינסבורג: למשל כששרת העלייה והקליטה אמרה ש- 500,000 שקל להצלת אפילו בנאדם אחד זה סכום אמור.

דניאל גינסבורג: אם אנחנו נקבל סכום כזה נוכל להשאיר את הקו הזה בחיים.

קריאה: ותוכלו להחיות את הקו באמהרית?

דניאל גינסבורג: סכום דומה נוסף להחיות את הקו.

קריאה: זאת אומרת מיליון שקל.

דניאל גינסבורג: בואו נתחיל ונשמור על הקיים לפני שנפנה לפעילות נוספת.

דניאל גינסבורג: כדי לשמור את הקו ברוסית שווי חיי אדם זה חצי מיליון שקל לשנה.

אברהם מיכאלי: אותי זה מפתיע לגבי יוצאי אתיופיה, יש כל כך הרבה קרנות שאוספות תרומות, ובכל המאבק שלכם בחודשים האחרונים אף אחד מהם יצא, אולי זה גם עניין של המודעות.

דניאל גינסבורג: היה אצלנו ביקור של חבר הכנסת שלמה (נגוסה) מולה והוא היה גם בדיון הקודם, הוא ניסה לעזור במקורות שלו, ונכון להיום לא הצלחנו להשיג סיוע לטווח הנראה לעין.

אברהם מיכאלי: אנחנו נצטרך לבדוק את זה בעצמנו מחדש.

ליה שמטוב: אני פונה לעמותת "בשביל החיים" אתם ציינתם שאנשים לא יודעים שאתם קיימים והם יכולים לפנות.

ליה שמטוב: אני לא חושבת שכל אחד יודע על עמותת ער"ן, שהעמותה קיימת.

ליה שמטוב: אתם פניתם לרשויות, למשרד הרווחה בתוך הרשות והבאתם לידיעתם שאתם קיימים ושיפנו אליכם מקרים.

ליה שמטוב: אתם פרסמתם את עצמכם?

עופרה חרמש: אנחנו מפרסמים, לצערי הפרסומים בעיתונות - - - -

ליה שמטוב: לא על זה מדובר, מדובר בלשכות הרווחה.

עפרה חרמש: ראשית פרסמנו בלשכות הרווחה ושנית קיימנו מספר רב של ימי עיון בהשתתפות יועצים חינוכיים ועובדים סוציאליים, צוותי בתי הספר - בכל הארץ.

אברהם מיכאלי: יאמר לזכות משרד הרווחה, קיבלתי לידיי דף פרסום שבראשו מופיע פרסום על עמותת "בשביל החיים" וגם פירטו חמישה עשר מקומות שניתן לפנות, פרטים וטלפונים.

אברהם מיכאלי: השאלה האם זה מספיק כדי להחדיר למודעות?

אברהם מיכאלי: כאן בנייר ממשלתי מופיעה עמותת "בשביל החיים" וזה חשוב מאוד.

אווה פנצר: בעלי התאבד לפני שש שנים, אני כרגע מרכזת את קבוצות התמיכה בעמותת "בשביל החיים".

אווה פנצר: ראשית לגבי שאלתכם בנוגע לתגובות לפרסומיים שאנחנו מפרסמים, אנחנו מפרסמים כמיטב יכולתנו ופרסום שנעשה בשטח.

אווה פנצר: יש לנו עבודת שטח, אחרי כל כנס שאנחנו עורכים, ומיד אחרי הפרסום בתקשורת ובמיוחד בחודשים האחרונים כשהיו ההתאבדויות של המפורסמים שיצרו הד תקשורתי, יש התעוררות מאוד משמעותית אלינו.

אווה פנצר: אלי בדרך כלל מגיעים כל האנשים שמעוניינים או להגיע לקבוצת תמיכה או לקבל איזה מידע לגבי האפשרויות שהעמותה שלנו יכולה לסייע.

אווה פנצר: בשנה האחרונה אני מבחינה בהתעוררות של פניות, יש הרבה יותר פניות מצד עובדים סוציאליים שפונים עבור המטופלים שלהם.

אווה פנצר: כאן יש איזו מטופלת שקרה לה אסון ולא יודעים בדיוק מה לעשות איתה או שמנסים לקשור אותה לקבוצת תמיכה.

אווה פנצר: שואלים ומבקשים מאיתנו שיתוף פעולה על איך אפשר לשכנע אותה להצטרף, לפעמים העובדים הסוציאליים מזהים שיש צורך בקבוצת תמיכה והמטופלת לא בהכרח מסכימה.

אווה פנצר: כשמדובר בעולים חדשים אני יודעת שיש לי בעיה, כי כבר כשהם מגיעים אלי מתעוררת הבעיה של ההגעה שלהם, לא תמיד יש להם רכב או אמצעי להגיע למקום.

אווה פנצר: אני לא יכולה לפתוח קבוצת תמיכה בכל אזור.

אווה פנצר: לפעמים מכל מיני אזורים כמו מירושלים מגיעים לאזור המרכז, בפעם האחרונה במשך שנה השתתפה מישהי מאילת שהגיעה אחת לשבועיים.

ליה שמטוב: יש לכם רק סניף אחד?

אווה פנצר: יש לנו סניף אחד ואנחנו פועלים בעיקר באזור המרכז.

אווה פנצר: עכשיו בזכות הפרויקט יש לנו אפשרות לתת גם מענה בצפון, שם אנחנו עושים חריש עמוק מאוד בלשכות הרווחה.

אווה פנצר: בכל האזורים כולל אזור ירושלים אין לנו יכולת לתת כרגע מענה כי אין מספיק פונים בנקודת זמן מסוימת ובטח לא באזור הדרום.

אווה פנצר: כעת יש לנו קבוצת הורים שמגיע מבאר שבע ומעומר לקבוצה באזור המרכז.

אווה פנצר: אנשים מתמידים ומגיעים.

אווה פנצר: כשמדובר במשפחה של עולים חדשים האפשרות הזאת לא תמיד קיימת וכמו שנאמר לא תמיד יש להם אמצעי להגיע.

אווה פנצר: יש בעיה של שפה וגם עם עולים וותיקים יותר השפה לא מספקת והם לא יכולים להשתלב בתוך קבוצה.

אווה פנצר: בקבוצת תמיכה השפה היא דבר מאוד חשוב.

אווה פנצר: כמובן יש גם את נושא המנטליות.

אווה פנצר: אני מבקשת לספר לכם על שיחה שנמשכה בערך שעתיים שניהלתי ביום שישי אחר הצהריים, שיחה עם עולה ותיקה שעלתה בשנות ה- 90 לארץ.

אווה פנצר: היה לה בעל ובן שהיו כל המשפחה שלה.

אווה פנצר: הבעל היה מאוד מתוסכל מתנאי הקליטה, הוא היה איש תרבות ולא הצליח להשתלב לא בעבודה וכנראה לא חברתית, התמכר מהר מאוד לאלכוהול והפך לאלכוהוליסט, חולה.

אווה פנצר: היא אמרה שבסוף חייו הכבד שלו היה הרוס.

אווה פנצר: בשנת 2005 הוא התאבד.

אווה פנצר: הבן היה בן 17 כשהם עלו, והוא ראה את המצב של המשפחה ואת כל התסכולים שהמשפחה חוותה, התמכר לסמים והיה בהשפעת סמים קשים מאוד, בשנת 2007 הוא התאבד.

אווה פנצר: היום היא נמצאת לבד.

אווה פנצר: היא פנתה אלי כי חברה לחצה עליה.

אווה פנצר: בשיחה היא אמרה "אני לא מאמינה שאני יכולה להשתלב בקבוצת תמיכה, אבל אני רוצה לשמוע איך את יכולה לעזור לי".

אווה פנצר: כרגע אני בודקת באיזו קבוצה אוכל לשלב אותה ואם בכלל זה אפשרי.

אווה פנצר: אני לחלוטין סקפטית לגבי היכולת שלה להשתלב בקבוצה.

אווה פנצר: אני בטוחה שהיא צריכה טיפול פרטני צמוד של מספר פעמים שבוע.

אווה פנצר: לה אין את היכולת לשלם את זה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: לפני סיום נשמע את ניר בן-צבי שיסכם.

ניר בן-צבי: אני אסכם ואתייחס לעוד פן אחד.

ניר בן-צבי: אני מנהל פורום תמיכה באינטרנט.

ניר בן-צבי: הפורום הזה אינו מנוהל על ידי אנשי מקצוע והוא בעצם פורום לתמיכה הדדית.

ניר בן-צבי: לא זכור לי שנתקלתי בפורום שלי במשך תשע שנים על מישהו שעונה על קטגוריה של עולה חדש.

ניר בן-צבי: עולים וותיקים אולי כן.

ניר בן-צבי: מצד שני אני יודע שיש פורומים, אולי ליוצאי אתיופיה פחות, ליוצאי רוסיה יש הרבה פעילות באינטרנט.

ניר בן-צבי: יש גם פורומים ייעודים, תרבותיים ואחרים.

ניר בן-צבי: יתכן שניתן לנסות לגייס מישהו שיפעיל פורום כזה.

ניר בן-צבי: באתר תפוז בו מתנהל הפורום שלנו ישמחו לסייע גם בנושא הזה, צריך להקצות לקהילה הזאת מקום לדבר בשפה ובמנטליות שלהם וליצור מסגרת תמיכה.

אברהם מיכאלי: הבעיה היא נגישות למחשב.

אברהם מיכאלי: אנחנו נתקלים בזה בהרבה מאוד תחומים.

אברהם מיכאלי: למבוגרים קשה להיכנס לזה.

ניר בן-צבי: לגבי המבוגרים אני מסכים איתך.

אברהם מיכאלי: גם ליוצאי אתיופיה קשה.

אברהם מיכאלי: לגבי העולים מברית המועצות וגם לעולים מאתיופיה הכלי הזה לא נגיש.

ניר בן-צבי: הבעיה לא קיימת רק אצל המבוגרים, גם אצל הורים שהם יחסית צעירים והם בני 40 פלוס, או אפילו אחים שמחפשים מקום לדבר עם מישהו.

ניר בן-צבי: יתכן שמסגרת פונה לצרכי הקהילה אינטרנטית מתאימה להם יותר מאשר קבוצת תמיכה שקשה להגיע אליה.

אברהם מיכאלי: אני מבקש להוסיף משהו לפני סיכום החלטות הוועדה.

אברהם מיכאלי: מאחר והסוגיה הזאת כמו שהיא צפה היום, יש דברים שהמדינה כבר עשתה כמו בתחום תאונות דרכים שיש חקיקה.

אברהם מיכאלי: אני שואל את אנשי המקצוע שכאן האם נראה לכם שהחקיקה בתחום הזה ובהתחשב ברגישות תתאים?

שירלי אברמי: מונחת על שולחנו של שר הרווחה הצעה לסיוע לנפגעי התאבדות שדומה לסיוע הקיים בתחומים אחרים, וכבר דנים בחקיקה.

אברהם מיכאלי: זה אחד הנושאים שאני מציע.

אברהם מיכאלי: הסיוע האחרון שהממשלה החליטה בעניין של רצח, אולי יש מקום להכליל את השארים.

שירלי אברמי: זה החלטת הממשלה מהשבוע.

ליה שמטוב: החלטות הוועדה.

ליה שמטוב: הוועדה פונה למשרד הרווחה בבקשה ליישם את החלטות וועדת מומחים אשר המליצה מתן סיוע למשפחות מתאבדים בדומה לסיוע הניתן למשפחות נפגעי תאונות דרכים ומשפחות נפגעי עבירה.

דפנה מושיוב: אפשר לבקש שיהיה דגש על משפחות עולים.

דפנה מושיוב: כלומר שיהיה סל ייחודי לעולים.

ליה שמטוב: בהחלט וזה מקובל, אנחנו מדברים כאן על עולים.

ליה שמטוב: הוועדה מברכת על הקמת הוועדה הבינמשרדית למניעת התאבדויות ומבקשת לחזק את הטיפול במשפחות מתאבדים, גם משפחות עולים נמצאות במסגרת הזו.

דפנה מושיוב: אולי כאן המקום לבקש תת וועדה.

דפנה מושיוב: אין תת וועדה שמתייחסת לנושא של העולים.

קריאה: המכלול של הוועדה מתייחס, אז למה צריך?

דפנה מושיוב: במכלול זה הולך לאיבוד.

ליה שמטוב: הוועדה קוראת למשרד הבריאות להקצות תקציבים גם למחקר רפואי בנושא תופעת ההתאבדויות כחלק ממאמצי המניעה.

ליה שמטוב: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך לבחון פרויקטים של טיפול קבוצתי של ילדים ונוער בדומה לפרויקט קייטנות של יתומי צבא ההגנה לישראל.

ליה שמטוב: הוועדה קוראת שנית למשרד הקליטה ומבקשת להקצות סכום של 500,000 שקל להמשך הפעלת הקו ברוסית בעמותת ער"ן וגם לחדש את הקו באמהרית.

ליה שמטוב: תודה רבה.