ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 45, 2009-11-29 10:30

ליה שמטוב: זה לא השם המקורי, פשוט.

אבי ערמוני: הגימיק הזה עובד – אם את מוצאת הרבה נתונים מהמשפחה שלך התחושה היא - - אבל בדרך כלל החוויה היא שלילית, כי הנתונים שלנו מוזנים על ידי המבצעים, ומוזנים בצורה לא סיסטמטית ומסודרת.

אבי ערמוני: אני חושב שכמוסד לאומי אנחנו חייבים להיות מסוגלים לשאוב עוד ועוד ידע על העם היהודי - - אז בדרך כלל החוויה היא – שאת באה הנה ואת אומרת – אני אחפש - - כל הנושא של גנאולוגיה הוא כל כך דרמטי וחשוב.

אבי ערמוני: אני מאד רוצה – כל מי שעוסק בגנאולוגיה מעסיק אותנו - -

קריאות: - - -

אבי ערמוני: קודם כל, הרעיון הוא רק בעצם לגרות את המחשבה, לומר כמה זה יכול להיות משמעותי.

אבי ערמוני: אנחנו מגלים שהנושא הזה של השייכות המשפחתית, החיפוש אחרי הקשר, השורשים והרקע, הוא אולי המניע הכי דרמטי בביקורים של אנשים הנה.

אבי ערמוני: אתה מוצאת כאן דברים שאת מכירה?

ליה שמטוב: את העיר שבה נולדתי.

אבי ערמוני: - - -הבוכארים, למי שלא יודע – היו העליה הראשונה לארץ ישראל, הגדולה שעלתה ממניעים ציוניים, עם הרבה כסף יחסית – זו לא היתה עליית מצוקה.

אבי ערמוני: זו היתה עליה מתוך בכירה.

אבי ערמוני: נתח מאד מכובד מהקהילה עלה ארצה והם הקימו שכונה second to none, לא היה לה אח ורע במדינה הזו.

אבי ערמוני: אני אתן לכם רק ארבע דוגמאות למה יש בשכונת הבוכארים.

אבי ערמוני: אנשים לא מבינים.

אבי ערמוני: המקום היחיד בארץ שנבנה בארץ עם רחובות מקבילים כמו בניו יורק זו שכונת הבוכארים.

אבי ערמוני: המקום הראשון בארץ בו נבנתה רפת מודרנית – היה שכונת הבוכארים, המקום הראשון בישראל בו נעשתה מעין קופת חולים שדאגה לכלל הקהילה היה בשכונת הבוכארים – כל זה לפני שנולדנו, והמקום היחיד בארץ שבו נבנה ארמון ברמה מדהימה, עם שיש מיובא מאיטליה, עם תקרות זכוכית נאות, עם קישוטים מדהימים, היה בית שנבנה לקראת בואו של המשיח על ידי משפחה עשירה מאד מבוכארה.

אבי ערמוני: הבית הזה הוא היום תלמוד תורה, והם לקחו צבע ועברו על על הפרסקות שצוירו ביד, ובנו הסקה מרכזית.

אבי ערמוני: אני יכול להפליג ולדבר אתכם על המוזיאון הרבה מאד.

אבי ערמוני: אני חושב שמאד חשוב לנו, ממש קריטי, ליצור מודעות אצל הוועדה הזו עד כמה זה חשוב לעולים החדשים, עד כמה זה חשוב לעולים הוותיקים – עד כמה זה חשוב לישראלים, עד כמה זה חשוב לילדים של כולנו, גם לפתח תחושת גאווה ושייכות, שהם לא בהכרח סוגיה של –אני יהודי מאמין ואני שייך לזרם כזה – אלא: אני יהודי בעם.

אבי ערמוני: השייכות שלנו לעם היהודי, להיסטוריה ולשפה.

אבי ערמוני: ולכן, מטרתנו בהזמנה אליכם היא רק מודעות.

אבי ערמוני: אין לנו שום בקשה שאני יכול להגדיר אותה כאן.

אבי ערמוני: זה לא משהו שאנ חנו יכולים לומר שיש לנו בקשה ספציפית לוועדה.

אבי ערמוני: יש לנו בקשה להיות מליצי היושר שלנו ובעיקר להבין את החשיבות הדרמטית בהבאת אנשים הנה, כי אנחנו חוששים מאד מתחושת ניתוק.

ליה שמטוב: מה עם השר יולי אדלשטיין?

אבי ערמוני: יולי אדלשטיין הוא בן בית כאן.

אבי ערמוני: מעבר להיותו חבר אישי של רבים מהאנשים שיושבים בדירקטוריון ושלי עצמי, אני מתכבד להיות ידיד שלו- הוא רוצה שמשרד התפוצות ישתמש בבית התפוצות כאיזה כלי של דיאלוג שלנו עם חוץ לארץ.

אבי ערמוני: כשאני שוחחתי אתו על רמת המעורבות הוא אמר:

אבי ערמוני: אבל ככל שזה קשור לעולים – הוא אמר:

אבי ערמוני: דווקא מתוך זה שהייתי פעם שר שעסק בעניין הזה של קליטת עליה, אני לא רוצה שמשרד התפוצות ייכנס לעבודה הישירה מול עולים מתוך רגישות לכך שזו לא הטריטוריה הפוליטית שלו.

אבי ערמוני: אבל ככל שזה קשור בקשר עם חוץ לארץ, בלנייד תערוכות מתחלפות שלנו, לשלוח אותן לחוץ לארץ- הם יעזרו לנו.

אבי ערמוני: שאנחנו מדברים אתם על איזשהו אירוע בשנה הבאה שידבר על יחסי ישראל והתפוצות.

אבי ערמוני: ככל שזה קשור לעליה ולקהל שחי כאן – יולי אדלשטיין הוא לא הכתובת, והוא גם אומר.

ליה שמטוב: הוא לא הכתובת, הכתובת היא משרד הקליטה, ואנחנו מחר מבקרים שם.

אבי ערמוני: משרד הקליטה צריך להיות כתובת הרבה יותר דרמטית לעניין הזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חושבת שיש איזשהו ויתור כזה לשר החינוך – שהם לא אוהבים להעביר בחוק ביקורים בכל מיני מקומות כאלה, כולל ירושלים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא הייתי משחררת אותם מזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זאת אומרת שהם לא אוהבים?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז הם צריכים לאהוב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בעיניי, קודם כל רציתי לשאול אותך אם הסטודנטים של תל אביב מגיעים.

אבי ערמוני: לא מספיק.

אבי ערמוני: התחלנו בצעד מאד חשוב בכך שפתחנו פה סניף של "ארומה".

אבי ערמוני: עד לפני כמה חודשים לא היה כאן בית קפה.

אבי ערמוני: מאז שיש כאן "ארומה" מגיעים לכאן כאלף סטודנטים ליום.

אבי ערמוני: הכנסנו לכאן את "הילל" של תל אביב, יש פה פעילות משותפת עם "הילל".

אבי ערמוני: אנחנו בקשר עם האוניברסיטה על כל מחלקותיה – מהסגל ועד הסטודנטים, אנחנו עושים להם תוכניות מיוחדות.

אבי ערמוני: השנה זו הפעם הראשונה שאנחנו מחכים לראות אותם מתחילים להיכנס לבית התפוצות – עוד לא במספרים משביעי רצון.

אבי ערמוני: אחת המחשבות זה אחד התכנונים הפיזיים – כך תיראה הכניסה של הבית הנוכחי – זה להנגיש אותו יותר לסטודנטים, לקיים כאן יותר פעילות של מוזיקה לסטודנטים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש לך כאן ספריה של המאגרים?

אבי ערמוני: אין כאן ספריה, אבל יש כאן מאגרי מידע ממוחשבים שאין בשום מקום אחר.

אבי ערמוני: כשאנחנו מדברים על הצורך שלנו במאגרי מידע זה כדי שהם יבואו הנה ויעשו כאן מחקרים, כי אנחנו, בסופו של דבר – מוזיאון, ולא ספריה.

אבי ערמוני: מוזיאון צריך לעסוק יותר בתחום החוויתי.

אבי ערמוני: אבל יש גידול משמעותי במספר הסטודנטים, אך עדיין לא מספיק.

אבי ערמוני: מתוך ה- 27 אלף סטודנטים שיש כאן, בקמפוס, אנחנו מושכים אלפים לקפה ובודדים למוזיאון ולתצוגות.

אבי ערמוני: זה לא מעניין אותם.

אבי ערמוני: אנחנו מחפשים כעת דרכים למשוך אותם פנימה.

אבי ערמוני: זה לא פשוט.

אבי ערמוני: מה שאת אמרת קודם, לצערי הגדול, הוא חלק מהתשובה.

אבי ערמוני: הסיפור הזה של שייכותנו לעם והסיבות למה אנחנו כאן – יש קהלים מסוימים שזה לא ממש בראש מעייניהם.

אבי ערמוני: אז אנחנו יושבים כאן בקבוצה שהיא די מיוחדת - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נניח, אם יש איזושהי בעיה במוזיאון, שלא הספקנו כל כך לראות – לפי מה שאני ראיתי קצת זה חושך.

ליה שמטוב: למה החושך?

ליה שמטוב: קורה משהו עם החשמל?

אבי ערמוני: לא, זה כל הקונספט.

אבי ערמוני: כאשר בנו את המוזיאון הזה בנו אותו כך - - אם הייתן מסתכלות על הגג של הבית – זו סכימה של הבית הזה.

אבי ערמוני: על הגג, האדריכל המקורי עשה מין פרח כזה.

אבי ערמוני: הפרח, כוונתו להכניס אור עקיף מכאן ומכאן – זה חלל הזיכרון המרכזי.

אבי ערמוני: קודמיי לקחו פלסטיקים וסגרו מכאן ומכאן, ויש עוד חלל כזה – סגרו אותו לגמרי, כי הקונספט היה שהמוזיאון הזה צריך להיות חשוך ואפלולי.

אבי ערמוני: אני טוען שהסיפור של העם היהודי הוא סיפור מלא עושר, אור ויצירה ותרומה והגות.

אבי ערמוני: לכן האור הוא לא רק כדי שנראה את היופי אלא גם כדי לתת כאן איזשהו - -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז זה מה שלי הפריע - -

אבי ערמוני: כן, גם לי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שלא הרגשתי תקווה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שבעצם – העם היהודי הוא באיזה שהוא מקום מאד בדיכאון, וכל החיים - - אור בקצה המנהרה –

אבי ערמוני: במוזיאון אין חדרים פתוחים עם אור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין לי טענות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להגיד לך שני דברים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו לא סתם בסיור הזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני נחשבת לאדם מאד ציוני.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני באה מבוכארה, אני באה ממשפחה מאד דתית וציונית, ולכן זה מקום שבעיניי, בגלל שאני בתחילת הדרך עדיין – חודשיים וחצי בכנסת, אז אני מניחה שאני לא יכולה לעשות שום דבר עד שאני לא באמת בעצמי חווה את כל החוויות האלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל מה שאני הייתי חושבת שצריך לעשות זה קודם כל, באמת, להעביר – ואני אעשה את הכל כדי שזה יקרה – להעביר חוקים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בית התפוצות זה מקום טוב ואחת הבעיות שמי שמגיע - - זה העולים החדשים, זה טוב שהם באים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואנחנו חוטאים למטרה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: – כמו שאני טוענת, הרבה מאד עולים או האירועים האלה שמגיעים לישראל, עושים עליה, הם ציונים נורא, ואז הם יוצאים לתל אביב, נפגשים עם איזה תל אביבי, מדברים על ציונות ואז הם אומרים – ציונות?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולכן אני חושבת - -

אבי ערמוני: הם אומרים – זה ארלוזרוב פינת ז'בוטינסקי, ואז הם כיסו את ההיסטוריה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אחד הדברים שאני הייתי חושבת, כשאתה תבנה, בעצם, את המוזיאון- מעבר לזה שאנחנו צריכים לדאוג לזה שאנחנו חייבים להעביר את החוקים במשרד החינוך, שיעשו שבוע של סיורים, לא יהיו פרופסורים מהשטויות שהם לומדים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש חוברות של הילד שלי בכיתה ג' שאתה שואל – מי האידיוט שבכלל המציא דבר כזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מבינה שם כלום.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מעדיפה שהוא יבוא עכשיו לשבוע ויעשה שיעורים – ב "יד ושם", מוזיאון בית התפוצות, בירושלים, בכותל – משהו שבעצם מעצב אותו, נותן לו בסיס רציני.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולדעתי כן צריך להעביר את החוקים האלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הדבר הזה ששמעתי – שהם לא אוהבים את זה, מה זה "הם לא אוהבים את זה"?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה משהו –

קריאה: לא, הוא אמר שאין לזה סיכוי לעבור.

קריאות: - -

קריאה: לא, הוא אמר שהם לא אוהבים את זה.

אבי ערמוני: גם האוצר לא אוהב את זה.

קריאות: -

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: - דברים שהם חובה לעשות.

אבי ערמוני: הלוואי.

אבי ערמוני: אני גם, כישראלי וכציוני – אומר לך שאני מודאג.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם אני.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זו הסיבה שאני אומרת לך.

אבי ערמוני: אנחנו מפרשים לא נכון.

אבי ערמוני: אנחנו רואים שהילדים שלנו הולכים ליחידות מובחרות ושיש גידול בגיוס, וכן הלאה.

אבי ערמוני: אני אומר לך שרבים מאד עושים את זה בגלל איזשהו עניין של הגשמה עצמית, אבל בלי לדעת בדיוק למה אנחנו כאן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מאה אחוז.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם להתחיל עם בנות זה מתאים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל מה שאני הייתי רוצה ומצפה – כשאני אגיע בעזרת השם שאתה תגדיל אותו, אני חושבת שאחרי שאנחנו נעביר את כל החוקים האלה, נצליח להעביר, חייב להיות איזשהו אלמנט שהמדינה הזו היא בהשאלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: וזה מה שאף אחד לא מבין.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו נמצאים במצב של השאלה, נתנו לנו אותה בהשאלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אמרו- בואו נראה איך אתם תתנהגו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תתנהגו לא יפה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תחזרו למוזיאון התפוצות בתור אחת ההיסטוריות, שב- 1948 היתה מדינת ישראל ואיך היא נראתה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני חושבת שאת התחושה הזו לא קיבלתי, נכון לעכשיו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בהחלט הייתי חושבת איך אתה מכניס את זה שכאשר ילד מגיע לפה הוא בעצם מבין שהמדינה הזו היא בעצם בהשאלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כלומר, אם לא תעשה ולא תשמור עליה, כמו כל המשפטים המדיניים, שכתבתי - -

אבי ערמוני: יש שם כמה משפטים מדיניים יוצאים מן הכלל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה מה שהייתי ממליצה לכם – לחשוב על הכלים: גם על האור, גם על התקווה, וגם על ההשאלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה לא שלנו פה, המקום הספציפי הוא של היהדות שלנו, כל החיים ידפקו אותנו, יתנו לנו בראש, ואנחנו עוד פעם נחזור ועוד פעם נלך, אבל מדינת ישראל כמדינת ישראל זה לא משהו שהוא מובן מאליו.

אבי ערמוני: זה לא מובן מאליו, וזה, כמובן, מוטיב מאד מרכזי אצלנו, במוזיאון.

ליה שמטוב: אנחנו, שלא נולדנו פה בישראל, ויכולים לתת דוגמה אישית – כשמגיל קטן, מגן ילדים, קיבלנו את התרבות וביקרנו איפה שכל אחד - - במוזיאונים של העיר, ולא משנה איזה מוזיאון זה – מוזיאון היסטורי, מוזיאון המדע, מוזיאון - -כי מגיל קטן רצו שאנחנו נדע.

ליה שמטוב: חוץ מזה, כאשר אני נכנסתי למוזיאון, ידעתי שאני צריכה או להוריד את הנעליים או לשים עליהם ניילון.

ליה שמטוב: כך התרגלתי.

ליה שמטוב: וזה, אני חושבת, קודם כל – שומר על הניקיון ועל הנכס עצמו.

ליה שמטוב: אני חושבת שזה לא רק בברית המועצות אלא בהרבה מאד מוזיאונים בעולם.

ליה שמטוב: משרד החינוך, ולא בהכרח שר החינוך הנוכחי - - -

אבי ערמוני: לא, הוא דווקא מאד בעד.

ליה שמטוב: אבל מה הם אומרים?

ליה שמטוב: – בגן ילדים לא צריך ללמוד שום דבר, צריכים לשחק.

ליה שמטוב: הם עדיין ילדים וצריכים לשחק.

ליה שמטוב: מגיע בית הספר, ואז – גם, כמו שאתה אומר שפנית, אז גם הוא - -

אבי ערמוני: הוא ביקש ממני את הנייר.

ליה שמטוב: אני חושבת שאנחנו, כוועדה, כן נפנה לשר החינוך וכן נסביר שזה מאד חשוב, כי זה מאד חשוב.

ליה שמטוב: אתה אומר שאלה שיושבים בקפטריה – קשה להביא אותם למוזיאון.

ליה שמטוב: למה?

ליה שמטוב: – כי הם לא רגילים.

ליה שמטוב: אדם, כשהוא כבר מבוגר, קודם כל – הוא לא יודע מה מחכה לו פה.

ליה שמטוב: שנית, אם כן מביאים אותו, ועם מנחים כאלה כמו שיש לכם, אז זה נכס.

אבי ערמוני: אני מסכים לגמרי, אני רק רוצה לומר – גם אנחנו צריכים מאד מאד להשתפר.

אבי ערמוני: זאת אומרת, אני רוצה שיהיה ברור, לפחות כאן אנחנו צריכים לומר את האמת:

אבי ערמוני: אנחנו צריכים שהלובי יהיה יותר מזמין.

אבי ערמוני: אנחנו כעת עובדים על זה.

אבי ערמוני: אנחנו צריכים שמי שבא ל "ארומה" כדי לשתות, שיהיה לו גם שלט שיציע לו תערוכה מעבר לפינה.

אבי ערמוני: אתם תכף תראו שלודוויג בלום מדהים.

אבי ערמוני: גם אנחנו לא כל כך בסדר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: השטיח - -

אבי ערמוני: נכון, וזה אחרי ששנים היתה מדיניות לא להשקיע, כי עוד מעט יהיה מוזיאון חדש.

אבי ערמוני: אני באתי הנה, ואני שבעה חודשים כאן, ואני אמרתי – חברה' חייבים מייד לשפר את חווית המבקר,כי מי שבא היום לא יבוא כבר עוד פעם.

ליה שמטוב: ואולי לעשות כמו ב "איקאה" – אתה לא יכול להגיע לקפטריה עד שעברת את כל המוזיאון - -

אבי ערמוני: לזה, גברתי, יושבת ראש הוועדה, קוראים בשפת המוזיאונים – סירקולציה.

אבי ערמוני: יש סירקולציה חופשית ויש סירקולציה מאולצת.

אבי ערמוני: את מדברת על סירקולציה מאולצת.

אבי ערמוני: אנחנו דווקא במוזיאון, בגלל שהוא יהיה כל כך רב מוצגים, תהיה מידה רבה של חופש בחירה.

אבי ערמוני: את נכנסת ומעניין אותך נושא מעמד האישה ביהדות – את תוכלי, זה לא יהיה כמו מוזיאון בגין שאת נכנסת ואת חייבת מנקודת הכניסה והיציאה – ללכת במסלול אחד, את לא יכולה לעזוב.

אבי ערמוני: כאן, תהיה מידה מסוימת של חופש.

אבי ערמוני: יהיה מסלול מודרך, מוכוון, מה שאנחנו קוראים לו – דרך המלך, אבל בכל רגע נתון תוכלי ללכת ולהעמיק מאד.

אבי ערמוני: למשל – את הולכת בדרך המלך ואת רואה את הדוגמה הזו, של חתונה, ואת רוצה לראות איך נראתה חתונה בבוכארה.

אבי ערמוני: סתם, כי זה מעניין אותך.

אבי ערמוני: בצד יהיו מסכים ויהיו יכולות להראות חתונה בבוכארה ובאתיופיה.

אבי ערמוני: כמות העושר תגדל מאד.

אבי ערמוני: ולכן את יכולה להתעכב או שתי דקות או שעתיים, או להיכנס למאגרים ולבלות יום שלום כי יש המון המון ידע על נושא חתונות ביהדות.

ליה שמטוב: דרך אגב, בירושלים, האוטובוס הזה, של הטיולים שהוא מוזיאון - -

אבי ערמוני: כן, עוצר כאן, לידינו.

אבי ערמוני: יש לנו שיח חדש עם עירית תל אביב, שהם מוכנים לעודד כל תייר.

אבי ערמוני: יש לנו כרגע נכונות - -

קריאות: - -

ליה שמטוב: אני השתתפתי בישיבה האחרונה, של הקרן להשבת נכסי שואה, בכנסת, לפני כמה ימים, והם אמרו שהם לוקחים את העניין הזה של מוזיאונים - -

אבי ערמוני: אנחנו כל הזמן בדיבור אתם, ומאד יעזור לנו אם הם ישמעו מכם שאתם חושבים שזה חשוב, כי הם כן מקור כספי.

קריאות: - -

קריאה: צבי קנטור.

קריאה: זה שהיה ב "נתיב".

ליה שמטוב: והיושב ראש הוא מנחם אריאב, שהיה ראש העיר בנצרת.

ליה שמטוב: אז הם דיברו על זה בישיבה.

שגיא בלשה: כל הסיפור של להביא את תלמידי מערכת החינוך לבית התפוצות זה סיפור של תקציב של 12 מיליון שקל.

שגיא בלשה: מתקציבים של 40 מיליארד של משרד החינוך - - מעבר לזה, בסכום הזה אנחנו מציעים להם חבילה.

קריאה: - -

שגיא בלשה: בגלל שזה גיל הבר מצווה.

שגיא בלשה: אנחנו מציעים להם תוכני שהיא לא רק לבקר פה.

שגיא בלשה: כל ילד מקבל הביתה תוכנה.

שגיא בלשה: בתוכנה הזו הוא מכניס את עץ המשפחה שלו פנימה.

שגיא בלשה: עצם התהליך הזה – נגיד במילה למה אני פה: עבודת שורשים בגיל 13.

שגיא בלשה: הוא מכניס את כל עץ המשפחה לתוך התוכנה הזו, מגיע לכאן עם עבודת השורשים, יש צוות מורים מכל בית ספר שמוכשר כדי לארגן את כל הסיפור הזה של עבודת השורשים, לתת לזה רקע חינוכי, לעסק הזה, ובאיזשהו שיא מגיעים לכאן, עושים סיור ועוברים סדנה על מה הוא העם היהודי.

שגיא בלשה: כך, הילד למד גם את השורשים האישיים שלו, גם למד מה זה העם היהודי , גם למד את המוזיאון וגם עבר סדנה.

שגיא בלשה: כל העסק הזה – להביא את 12 מיליון השקל מתוך תקציב של 40 מיליארד, עם הערך המוסף שזה ייתן.

שגיא בלשה: אני בר מזל, אני צבר, וכצבר אתה גדל לתוך עולם שכולו יהודים.

שגיא בלשה: אני עוד צבר מהדור שסבא וסבתא שלי עוד באו מאיזשהו מקום.

שגיא בלשה: הילדים שלי לא מכירים אף אחד שבא מאיזשהו מקום, חוץ מאשתי, במקרה, שהגיעה מאוקראינה.

שגיא בלשה: אני, כתוצאה מעבודת שורשים, מצאתי את עצמי - -.

שגיא בלשה: אני חושב שהאפקט החינוכי של דבר כזה הוא אדיר.

שגיא בלשה: זה לא לבקר באיזשהו מוזיאון וללכת.

שגיא בלשה: זו עבודה מתמשכת, זה תהליך מתמשך של כמה חודשים.

שגיא בלשה: גם ברמה הלאומית – ברגע שכל תלמיד במערכת החינוך יוצר עץ משפחה כזה, תוך כמה שנים בבית התפוצות יש עצי משפחה של כל מדינת ישראל, מן הסתם.

שגיא בלשה: כאשר יש לחבר אותם, והמטרה היא – אילן יוחסין, עץ משפחה כללי של העם היהודי ובמיוחד של מדינת ישראל.

שגיא בלשה: לכן המטרה היא לאומית.

שגיא בלשה: אם אני דוגמה לאפקט של מערכת החינוך דווקא בפן החיובי – אותי הכריחו לעשות עבודת שורשים בגיל 13.

שגיא בלשה: בהתחלה זה יצר רתיעה, אבל כשנכנסתי לזה, ואיך שמצאתי לראיין את קרובי המשפחה שלי, הגעתי לכאן ודליתי בשנת 85, כשהייתי בן 13, מתוך מערכת המידע שהיתה אז בחיתוליה, את אותו מידע על המקומות.

שגיא בלשה: התוצאה של זה היתה שבשנות ה- 90 נסעתי לכל העיירות והשטייטלים של כל הסבים והסבתות שלי, והבנתי מי אני ומה אני.

שגיא בלשה: יש עוד הרבה אנשים.

שגיא בלשה: מאז שאני פה אני נתקל בשכבה שלמה של אנשים שחוו חוויה כזו.

ליה שמטוב: מאיפה השורשים שלך?

שגיא בלשה: יש לי סבתא מלוצק, מאוקראינה, ויש לי סבא וסבתא שבאו מטרנסילבניה, כמו בעלך.

שגיא בלשה: יש לי עוד סבא מבודפסט.

שגיא בלשה: אשתי – מניפופטרובסקה, ועלתה בנעל"ה א'.

שגיא בלשה: אז ילדיי הם היום בעצם מכל מקום, והם מבטאים את כל העליות.

אבי ערמוני: כשאני סיפרתי את הסיפור שסיפרתי לכם לחבר שלי- אני יושב ראש הדירקטוריון של החברה למתנ"סים בישראל.

אבי ערמוני: בשבוע שעבר הייתי עם ניר ברקת בענייני הסקנדלים של ירושלים.

אבי ערמוני: אני, אגב, אישרתי תקן למנהל מתנ"ס בשכונת הבוכארים.

אבי ערמוני: פגש אותי יושב ראש המרכזים הקהילתיים הצרפתיים, יהודי מרוקאי.

אבי ערמוני: כשאני סיפרתי לו בארבע מילים לאן הולך המוזיאון הוא קם וחיבק אותי ונישק אותי, ואמר לי – מרגע זה אני שולח את יהודי צרפת הנה.

אבי ערמוני: אף פעם לא הרגשנו בבית.

אבי ערמוני: הרגשנו תמיד באיזשהו מקדש אשכנזי, לא רצויים.

אבי ערמוני: עד שאני לא אמרתי את זה הוא לא פתח את הפה, אך כשאמרתי - - זה המכתב שהוצאנו לשר.

אבי ערמוני: אז אתה צודק, תכף אני אעביר עוד עותק.

אבי ערמוני: התערוכה למעלה היא מרהיבה.

אבי ערמוני: לראות את לודוויג בלום שהוא צייר ירושלמי מדהים – זה מרהיב.

אבי ערמוני: אלה הם נופים של פעם, ישראל של פעם.

אבי ערמוני: זו אולי התערוכה ברמה האומנותית הכי גבוהה שאי פעם עשינו כאן.

ליה שמטוב: ארם מישהו פונה אליכם שהוא מחפש מישהו, אתם עוזרים?

אבי ערמוני: אנחנו משתדלים לעזור.

אבי ערמוני: מעניין שהנושא הזה של חיפוש קרובים עלה לאחרונה כאן.

אבי ערמוני: אני רוצה לעשות איזשהו מבצע להכפיל את כמות השמות במאגרים.

שגיא בלשה: להעביר פה את תלמידי מערכת החינוך, כפי שהצענו, זה הרבה יותר מאשר להכפיל.

אבי ערמוני: אנשים שולחים לנו אי מיילים, מתקשרים אתנו.

אבי ערמוני: אנחנו מקשרים ביניהם.

אבי ערמוני: ודאי.

אבי ערמוני: המשימה העיקרית, בסופו של דבר, היא לפי דעתי המשימה הציונית-חינוכית.

אבי ערמוני: כל השאר זה פרטים.

אבי ערמוני: באתי לכאן והייתי מתנדב.

אבי ערמוני: ישבתי בדירקטוריון עד לפני שנתיים וחצי.

אבי ערמוני: אני איש עסקים.

אבי ערמוני: בגיל 40 פרשתי מעסקיי והלכתי לטדי קולק, הייתי יועץ ראש העיר.

אבי ערמוני: מאז אני חוזר בין העסקים לשליחויות ציבוריות.

אבי ערמוני: בתפקיד הציבורי האחרון שלי הייתי סגן נשיא האוניברסיטה העברית, בירושלים.

אבי ערמוני: משם אני מכיר את זאב אלקין.

אבי ערמוני: אני מכיר את ליאוניד נבזלין משם – הוא היה תורם שלי, של האוניברסיטה.

אבי ערמוני: כשפרשתי מהאוניברסיטה אז התמניתי ליושב ראש דירקטוריון החברה למתנ"סים, כיושב ראש דירקטוריון תיאטרון "החאן" בירושלים, יושב ראש דירקטוריון מט"י והצטרפתי גם לדירקטוריון כאן.

אבי ערמוני: התאהבתי במקום הזה, בעיקר בשליחות ובפוטנציאל, בחשיבות.

אבי ערמוני: לפני 9 חודשים החלטנו לחפש מנכ"ל כדי לבנות את הבית ולגייס את הכסף.

אבי ערמוני: יש לי ניסיון בגיוס כספים ופנו אלי חברים והציעו שאשתחרר מכל עיסוקיי העסקיים והציבוריים ואתמנה למנכ"ל, כאן.

אבי ערמוני: הסכמתי, השתחררתי מכל עיסוקיי הציבוריים למעט החברה למתנ"סים שיש לי מינוי מהממשלה לשלוש שנים.

אבי ערמוני: יש לי עוד שנה בקדנציה ואני מעביר שם מהפכה דרמטית.

ליה שמטוב: גם שם אתה יכול - - -

אבי ערמוני: אנחנו מעבירים, ועוד איך – קייטנות, חוגים, השתלמויות, ביקורים.

אבי ערמוני: ככל שאני יכול.

אבי ערמוני: אני היום כאן פול טיים, מנהל, והתפקיד בחברה למתנ"סים הוא תפקיד בהתנדבות, שלוקח לי הרבה לילות.

ליה שמטוב: לא מקבלים תמורה על הישיבות?

אבי ערמוני: אני ויתרתי על הכסף.

אבי ערמוני: שיניתי קצת את הנורמות – אני טס על חשבוני, אני משלם לעצמי ולא מבקש כסף.

אבי ערמוני: אני עורך דין אבל הקמתי עסקים.

אבי ערמוני: הייתי סוכן בישראל של חברה אמריקאית מאד גדולה, היתה לי חברה קבלנית, היו לי סוכנויות נסיעות, מפעל תכשיטים.

אבי ערמוני: אחר כך נכנסתי לתחום מחזור האשפה.

אבי ערמוני: אם יש לכם הערות או שאלות – אנחנו לרשותכם.

אבי ערמוני: אני מאושר שאתם כאן, אני אוהב את התגובות שלכם והלוואי ונוכל יחד לקדם את הנושא.

ליה שמטוב: בסדר.

ליה שמטוב: אנחנו נפנה לכל הגורמים שאנחנו רואים לנכון.

אבי ערמוני: בסופו של יום אנחנו מוסד חינוכי.

אבי ערמוני: מה שקורה כאן לא מעשיר אף אחד מאתנו בכיס, רק בנפש.

קריאה: אני מציע ליושבי הראש הבאים – אחת לשנה לקיים ישיבה בבית התפוצות.

אבי ערמוני: אני מודה לכם ולצוות.

ליה שמטוב: תודה, הישיבה נעולה.