הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 18, פרוטוקול מספר 24, 2009-11-17 12:00

דני דנון: צהרים טובים.

דני דנון: אני מתכבד לפתוח פעם ראשונה מבחינתי כיושב ראש הוועדה את ישיבת הוועדה בכנס שדרות.

דני דנון: אני לא יודע אם אנחנו יושבים במקלט בגלל נושא הדיון.

דני דנון: הנושא בו אנחנו דנים הוא ילדים, פחדים ומדיה, נושא שרלוונטי וקשור מאוד לפעילות.

דני דנון: בדרך כלל אנחנו נפגשים בכנסת בדיוני הוועדה לזכויות הילד ואכן זכויות הילד הן קודם כל לראות, לדעת ולשמוע.

דני דנון: את זה אנחנו מעודדים בכל מקום אפשרי, נותנים לילדים את הזכות ומעודדים אותם לקבל יותר ויותר אינפורמציה.

דני דנון: בהליך של המידע החופשי יש גם בעייתיות, יש סכנות, יש בעיות ועל זה אנחנו נדון היום בישיבת הוועדה.

דני דנון: נמצאים אתנו האנשים שעוסקים ביום יום בצד השני, גם מחוקקים אבל גם בפועל אחראים על השידורים.

דני דנון: בעידן האינטרנט הכוח של עורך או של מגיש הוא הרבה יותר חזק מאשר של הרבה אנשים שיושבים ומדברים בצד האקדמי.

דני דנון: לפני שניגע בנושא הדיון ונפתח אותו, אני מבקש מעוזי דיין, נשיא הכנס, לשאת דברי ברכה לחברים.

30709: ברוכים הבאים.

30709: נמצא אתנו גם זאב צחור, נשיא מכללת ספיר.

30709: כשהקמנו ביחד את הכנס הזה לפני שש שנים היו לנו שתי מטרות ששתיהן קשורות מאוד להגעה שלכם כאשר האחת היא שהגיע הזמן שמדינת ישראל לא תעסוק כל הזמן רק בנושאי ביטחון ובנושאים לאומיים, חשובים ככל שיהיו, וכי צריך לעסוק גם בנושאים חברתיים כלכליים.

30709: אני אומר את זה אפילו על רקע שבוע כזה.

30709: בסופו של דבר קראנו לזה להניף את שני הדגלים, את הדגל החברתי, לגובה – לא יותר אבל לא פחות – מהדגל של הביטחון הלאומי.

30709: המטרה השנייה הייתה לקחת ולהוציא את הדיון הציבורי ממשולש הברזל שנקרא לו לצורך ענייננו קיסריה, הרצליה, תל אביב.

30709: המקומות המהודרים אליהם באים אנשים רציניים, והם באמת רציניים, מסוננים היטב, מדברים ברצינות, לרוב אלה גם אותם אנשים ואותם מקומות, כאשר הציבור הישראלי לא מגיע למקומות כאלה.

30709: מסיבות שונות הוא לא מגיע וגם לא כל כך נותנים לו.

30709: אני אתן דוגמה מהשבוע כי זה מאוד בולט.

30709: התכנס פורום מכובד לכשעצמו, פורום סבן בירושלים.

30709: מי יכול היה לבוא לכינוס הזה?

30709: אפילו היו אנשים מהתקשורת שבאו ואמרו שלא נתנו להם להיכנס.

30709: הכנס הזה מצליח לייצר דיבורים למשך כל השבוע של אנשים שאם תשאלו אותי הם מסבירים את כישלונותיהם מפעם, וגם נותנים לנו עצות לגבי מה אנחנו צריכים לעשות ומה אנחנו לא צריכים לעשות.

30709: אני אומר לכם שלא יצא מכל הדיבורים האלה כלום וזה לא שהנושא הוא לא חשוב, אלא הנושא הוא כן חשוב, אבל כלום לא יצא.

30709: לרוב הישראלים הדברים שנדונים בוועדה כאן חשובים פי עשר יותר מכל הנושאים הרמים האלה שתמיד מדברים בהם והם תופסים את הכותרות אבל בסוף האדם שואל מה זה עושה למשפחה שלו והתשובה היא: כלום, שום דבר.

30709: הכותרת היום, תהיה כותרת מחר.

30709: כיוון שאנחנו רוצים להיות מעשיים ולא רק לדון בדברים ולא רק לדבר, אנחנו רוצים להיות תוצאתיים ואפקטיביים, אחת הדרכים והיא מבשילה השנה כאשר חמש ועדות של הכנסת יורדות לכאן ודנות בנושא שהוועדה קובעת.

30709: חברי הכנסת הם לא ת"פ כנס שדרות אלא הדברים מוכרעים בכנסת, גם אם ועדת הכנסת באה לכאן כי עדיין היא ועדה של הכנסת ולא ועדה של כנס שדרות אבל זה יוצר גם את החיבור עם המקום ועם האנשים.

30709: בסופו של דבר זה גם משפיע על הנושאים וזה בעיקר מאפשר המשכיות כך שהנושאים שעולים כדין ועדה או כדין נושאים כאלה, עושים אחריהם מעקב והם מגיעים לפרקם ומבשילים.

30709: הבוקר התחלנו עם 1,400 אנשים ויש לנו בעיה להכיל את כל האנשים שמגיעים.

30709: הוועדות יושבות כאן משום שאתם עבדים של קציני הביטחון למיניהם והם אמרו שאי אפשר לשבת במקום אחר אלא צריך לשבת במקום מוגן.

30709: אמנם אין מיזוג אוויר, אבל ההגעה שלכם לכאן היא משב רוח מרענן.

30709: אנחנו נמשיך במסורת הזאת, נמשיך להזמין ולהיות בית פתוח וגם נמשיך ונדון אחר כך כדי לראות שהדברים שאנחנו רוצים בהם אכן יתממשו.

30709: יש לי בקשה אחת ואני לא יודע אם היא פוליטית או לא.

30709: אנחנו מציינים היום בערב 60 שנים לעיירות הפיתוח.

30709: אני אומר לכם את הדברים מי שלא גדל בעיירת פיתוח – גדלתי במושב קטין בשם היוגב בעמק יזרעאל, אבל אני מכיר את ההוויה הזאת כי מהצד השני של היוגב הייתה מעברה בשם מנסי ואני זוכר עד היום את כל האנשים שם.

30709: אני אומר לכם שיש כאן עוול היסטורי.

30709: יש כאן כביש שעובר בין ספיר ושער הנגב והמפעלים לבין שדרות אנשים אומרים שמצד אחד של הכביש זאת ארץ ישראל החלוצית, מלח הארץ, אלה שהקימו את המדינה, ומצד שני ארץ ישראל השנייה.

30709: עד היום כך קוראים לזה.

30709: למה?

30709: לא מעניין אותי העוול ההיסטורי, חשוב ככל שיהיה, אלא בעניין הזה אני רוצה להיות מעשי.

30709: אנחנו מציינים את זה היום ובאים עם דרישה ואני מבקש את תמיכתם בה והיא שביום העצמאות השנה זה יהיה הנושא ואת המשואות בהר הרצל ידליקו אנשי עיירות הפיתוח.

30709: זה דבר שמגיע להם לא פחות מאשר מגיע לאנשי תל אביב.

30709: זה יותר אקט פורמלי ותודעתי, אבל הוא מוביל אחר כך לדברים.

30709: אני מבקש מכל מי שנמצא כאן, בעיקר מכם, את תמיכתכם.

30709: זה עבר לוועדת טקסים וסמלים בראשות שר התיירות והיא תדון בזה בקרוב.

30709: אנחנו העברנו דרישה והערב בטקס הפתיחה, בערב הפתיחה, זה יהיה הנושא המרכזי.

30709: ברוכים תהיו.

30709: הנושא הוא חשוב, הפעולה שלכם חשובה, הוועדה חשובה, הילדים הם אחד משני הציבורים הכי מדוכאים ומופלים לרעה בישראל.

30709: דיברתי קודם עם צעירים ואתם יודעים מה חציון הגילאים בישראל?

30709: מה הגיל מתחתיו יש 50 אחוזים מהאוכלוסייה ומעליו 50 אחוזים מהאוכלוסייה?

קריאה: 26.

30709: פעם ראשונה מישהו מתקרב למספר הנכון.

30709: הם אמרו 45-50, אבל החציון הגילי בישראל הוא 27 וחצי.

30709: זה אומר שגיל 50 אחוזים מהאוכלוסייה שלנו היא פחות מ-27 שנים.

30709: מי סופר אותם?

30709: אפילו הם לא סופרים את עצמם ברצינות.

30709: לכן תודה על עצם ההגעה וברוכים תהיו.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: אני רוצה לפתוח את הדיון.

דני דנון: גם בכנסת הדיונים פתוחים ומי שרוצה לדבר, יוכל לעשות זאת.

דני דנון: אני אפתח ואספר מה קרה לי הבוקר.

דני דנון: הייתי צריך לצאת מהבית מוקדם בבוקרא, הייתי בסיור בניצן עם חבר הכנסת אורי אורבך, אבל לפני צאתי לבן שלי שהוא בן 8 היו עשר דקות פנויות והוא רצה לפתוח את הטלוויזיה.

דני דנון: אני יודע שבשעה 7:30 בבוקר משודר מבזק החדשות ואני לא יודע מה הוא עומד לראות באותו מבזק.

דני דנון: לכן שאלתי אותו אם הוא בטוח שהוא רוצה לראות עכשיו חדשות ואולי כדאי שנעשה משהו אחר, ואכן ניצלנו את חמש הדקות למשהו אחר.

דני דנון: קיימת ההתלבטות היום יומית כאשר הכל פתוח, האינטרנט והטלוויזיה, אבל רוב השידורים בטלוויזיה ובאינטרנט מיועדים למבוגרים.

דני דנון: אני ארצה לשמוע מהאנשים שמצויים בתחום סקירה האומרת מה מיועד היום לילדים, ואני יודע שיש שידורים שמיועדים לילדים, אבל השאלה אם מבחינה מערכתית יש התייחסות לתוכניות לילדים ולממשקים שנוגעים בילדים.

דני דנון: הדבר השני שהוא גם קשור לפחדים זה שיש הרבה מאוד תוכניות שלא מיועדות לילדים אבל הילדים צופים בהן אם נרצה או לא נרצה.

דני דנון: אני רוצה לגעת בהתמודדות שלנו כחברה בתכנים שילדינו רואים גם כאשר הם לא מיועדים להם.

דני דנון: בוועדה הזו כבר דנו פעמים רבות בכל נושא הפרומואים, ודרך אגב, יש גם פרומואים לחדשות והם משודרים בשעות מוקדמות וכאשר ילד רואה מבזק בשעה 5 או 6, והוא רואה דברים שהוא לא צריך לראות, אנחנו צריכים להתמודד עם זה.

דני דנון: אני רוצה לבקש קודם כל מיובל גוז'נסקי – שלאמך יש מניות יסוד בוועדה לזכויות הילד, אבל לא בגלל זה אתה נמצא כאן היום – להתייחס לנושא.

דני דנון: תציג את עצמך ותן לנו בבקשה תמונה קצרה על המצב הנוהג היום.

יובל גוז'נסקי: שלום לכולם.

יובל גוז'נסקי: שמי יובל גוז'נסקי ואני ראש מסלול עיתונות וטלוויזיה במכללת ספיר.

יובל גוז'נסקי: אני חושב שאנחנו צריכים לזכור קודם כל שילדים זכאים לקבל מידע בדיוק כמו כל אזרח במדינת ישראל.

יובל גוז'נסקי: דיבר קודם עוזי דיין על החציון.

יובל גוז'נסקי: כמו כל אזרח במדינת ישראל מגיע לילדים לקבל את המידע ובעיניי זאת נקודת המוצא החשובה שצריך לצאת ממנה.

יובל גוז'נסקי: השיח שמדבר על פחד וחשש מחשיפה הוא שיח מסוג שבעיניי הוא לוקה בחסר.

יובל גוז'נסקי: הוא לוקה בחסר מאחר שהשיח הנכון הוא להקנות כלים לילדים כדי שידעו להתמודד עם חדשות כי אין מה לעשות, אם יש אירועים, הילדים ישמעו עליהם.

יובל גוז'נסקי: השאלה אם אנחנו מאפשרים להם מהדורת חדשות משל עצמם שיכולה לספר את זה בגובה העיניים, בכלים שמתאימים לילדים, או שאנחנו משאירים את זה לרמה שהיא רמה של צפייה שהיא לא תמיד מתאימה להם.

יובל גוז'נסקי: בעידן הרב ערוצי, ילדים נחשפים למדיות ואין כמעט יכולת להגביל את החשיפה שלהם למדיה.

יובל גוז'נסקי: מה שהם החמיצו אתמול בטלוויזיה, הם קולטים היום באינטרנט, ואם לא, אז ב-VOD, ואם לא, אז בסלולר.

יובל גוז'נסקי: היכולת להגביל את זה היא מאוד מאוד קטנה.

יובל גוז'נסקי: אני חושב שהמהלך החשוב והמרכזי שאנחנו צריכים לעודד כחברה הוא לעודד אותם לדעת לצרוך את החדשות, לדעת להכיל אותם, ללמוד איך קוראים חדשות, איך רואים חדשות, וכאן בעיניי נכנסים שני המסרים החשובים כאשר האחד הוא משרד החינוך.

יובל גוז'נסקי: מסתבר שמשרד החינוך מלמד תקשורת רק מגיל תיכון, מכיתה י' והלאה.

יובל גוז'נסקי: זאת אומרת, כל החינוך שהיה בבית הספר היסודי בנושא של חינוך לצפייה ולייצור של חדשות, כל הדבר הזה לא קיים יותר במערכת החינוך.

יובל גוז'נסקי: אנחנו מדברים על גופים שמפיקים חדשות - ויש את זה גם בטלוויזיה, בערוץ הראשון ובערוץ הילדים, שם משודרות חדשות 5:30 כאשר הערוץ הראשון משדר כל יום בשעה 4:00 מהדורה לילדים, ובאינטרנט אפשר למצוא אתר סנונית של האוניברסיטה העברית והוא אתר של חדשות לילדים.

קריאה: גם אנחנו משדרים באתר הזה.

יובל גוז'נסקי: אבל השידור העיקרי שלכם הוא השידור החי בטלוויזיה.

יובל גוז'נסקי: אני מדבר על אתר של עמותת סנונית והוא נקרא גלים.

יובל גוז'נסקי: מי שמפעיל אותו, זאת עמותת סנונית של האוניברסיטה העברית.

יובל גוז'נסקי: בעיניי חשובה זכות נוספת של ילדים שקשורה לאמנה לזכויות הילד וזאת הזכות של הילדים להשתתפות.

יובל גוז'נסקי: הזכות להשתתפות אומרת שהם גם צריכים להיות לא רק שותפים פסיביים כמו המבוגרים שצופים בחדשות אלא הם גם יהיו שותפים בעשייה של החדשות.

יובל גוז'נסקי: כאן נכנסת השאלה שכאשר מדברים עם אנשים שמייצרים חדשות לילדים, אומרים שהילדים לא יודעים.

יובל גוז'נסקי: כדי למצוא ילד אחד או שניים בתוך מדינת ישראל, אני צריך להכשיר אותם וללמד אותם.

יובל גוז'נסקי: כאן לטעמי נכנס משרד החינוך.

יובל גוז'נסקי: משרד החינוך היה יכול בתוך מערכת החינוך, בכיתות ה', ו' ו-ז', כאשר הילדים כבר יודעים לכתוב, ללמד שיעורים על עיתונות, על איך קוראים עיתונות, להתחיל את הבוקר בקריאת עיתון, ואז אתה נותן לילד כלים להתמודד.

יובל גוז'נסקי: הילדים שלי פותחים את הבוקר בקריאת עיתון הבוקר שמגיע הביתה.

יובל גוז'נסקי: הם יושבים על הרצפה ומדפדפים בו ואני לא יכול למנוע את זה מהם.

יובל גוז'נסקי: אני יכול לתת להם אולי כלים איך להתמודד, להרגיע חששות, כן להימנע מפחדים.

יובל גוז'נסקי: אם כן, בעיניי אלה הן שתי הנקודות: האחת, משרד החינוך, להחזיר את ההוראה של התקשורת והעיתונות למערכת החינוך בגיל בית הספר היסודי, והשנייה, לנסות לעודד יצירה של מהדורות חדשות מיוחדות לילדים.

דני דנון: לערוך 10 אין תוכנית כזאת?

יובל גוז'נסקי: המהדורה שמשודרת בערוץ הילדים ביום חמישי בשעה 5:30 והיא נקראת חדשות 5:30, מגיש אותה גיא זוהר אבל ערוץ 10 הוא בעצם הגוף המפיק וערוץ הילדים הוא הערוץ המשדר.

יובל גוז'נסקי: הם משדרים את זה בשידור חוזר ביום שבת בשעה 10 בבוקר, אז כמובן זה פחות רלוונטי לשומרי שבת למשל.

קריאה: זאת מהדורה שבועית?

יובל גוז'נסקי: מהדורה שבועית.

דני דנון: לערוץ הילדים אין חדשות יומיות אלא פעם בשבוע.

יובל גוז'נסקי: נכון.

דני דנון: מה קורה בערוץ הראשון?

דניאלה גרדוש: יומית.

דניאלה גרדוש: ביום חמישי משודר סיכום.

דני דנון: ארבע מהדורות ומהדורת סיכום השבוע.

יובל גוז'נסקי: שאר ערוצי הילדים לא משדרים.

דני דנון: מה לגבי אתר האינטרנט?

יובל גוז'נסקי: באתר האינטרנט, אני יודע רק על האתר הזה של גלים.

דני דנון: בכל אתרי החדשות, אין אתר לילדים?

יובל גוז'נסקי: אין.

יובל גוז'נסקי: כאן אם נותנים את אותו סיפור, בכלים, בצורה של הגשה מיוחדת לילדים, כמובן שאנחנו מחנכים את האזרח לכך שהוא יודע לקרוא חדשות.

יובל גוז'נסקי: אזרח שמעורב, כאשר הוא יגיע לגיל 18 ויצטרך להצביע, גם יהיה מעורב בחדשות וידע מה קורה במדינת ישראל, כך שכמובן הוא יהיה אזרח שידע לקרוא חדשות כי הוא קיבל את הכלים שאומרים לו איך קוראים חדשות ואיך מתייחסים אליהן.

מנשה סמירה: תגדיר ילדים.

יובל גוז'נסקי: אני מדבר על ילדי בית הספר היסודי.

מנשה סמירה: מה קורה בעולם בנושא הזה?

יובל גוז'נסקי: ל-BBC יש מהדורה נפלאה כבר מזה שנים.

מנשה סמירה: יומית?

יובל גוז'נסקי: יומית.

דניאלה גרדוש: יש עשרים מדינות.

דניאלה גרדוש: לפני שנה עשיתי כנס בינלאומי ולכן אני יודעת שיש עשרים מדינות שמחוברות לאיגוד השידור האירופאי, שאלה ערוצים ציבוריים.

דניאלה גרדוש: המדינות הן מירדן, דרך תורכיה, דרך הולנד, שוודיה, גרמניה, שיש להן תוכניות חדשות לילדים.

דניאלה גרדוש: בחלק מהמקומות התוכניות משודרות פעם בשבוע ובחלק מהמקומות התוכניות הן יומיות.

דניאלה גרדוש: אנחנו עושים אתם חילופים.

דניאלה גרדוש: אנחנו בתוך המהדורות שלנו מכניסים אייטמים של מהדורות החדשות של הילדים מהעולם ונותנים להם אייטמים שלנו.

דניאלה גרדוש: הדבר הזה מאוד מפותח.

דני דנון: זה מאפשר לכם להביא סיפורים של ילדים מהעולם.

דניאלה גרדוש: זה יפה כי אנחנו מביאים סיפורים של ילדים מהעולם.

דני דנון: יובל, סיימת?

יובל גוז'נסקי: כן.

דני דנון: תודה.

דני דנון: מנשה, אתה יכול להתייחס לקטע המסחרי.

דני דנון: ידעתי שהוא דל, אבל לא ידעתי שהוא עד כדי כך דל.

מנשה סמירה: אני אתייחס, אבל תוך כדי הדברים התלבטתי כי אנחנו הכנו מצגת של עשר דקות לדיון בו אני משתתף לאחר מכן ואני חושב שהוא יכול להעשיר את הדיון הזה.

מנשה סמירה: אם תרצה, נוכל להציג את המצגת שמציגה קצת נתונים על הרגלי הצפייה של ילדים, על מה קורה בצפייה במהדורות חדשות, וגם על כיווני פעולה כי בחלק מהדברים יש לנו לספר על יוזמה מאוד מבורכת שמתרחשת ונותנת מענה לחלק מהדברים שהעלה יובל בעניין של שיתוף הפעולה עם משרד החינוך.

דני דנון: אפשר.

דני דנון: כן.

מנשה סמירה: אני אנסה לתמצת ונרחיב בדיון הבא.

מנשה סמירה: כאן אומר רק את הדברים החשובים.

מנשה סמירה: לפני שנראה את המצגת עם הנתונים ולאחר מכן את הנושאים המורכבים יותר, אני רוצה להעיר הערה לדבריו של יובל.

מנשה סמירה: השיטה או הגישה – אני יודע שאולי הוא עומד לחקור אותה ולטפל בה במסגרת עבודת הדוקטורט שלו – שאומרת לחשוף את הילדים לחדשות, זה כבר יעשה את העבודה, זאת גישה קצת לא מספקת.

מנשה סמירה: אנחנו כבר בעידן שצריכים להיות מודעים לכמה דברים שמתרחשים וקורים, ולכן כדאי שנהיה מאוד אחראיים גם באופן החשיפה.

מנשה סמירה: אני אומר את זה בצורה הכי בוטה.

מנשה סמירה: מהדורת החדשות היום, אם אתם שואלים אותי, היא מהדורה שצריך לתת עליה סיווג וסימון.

מנשה סמירה: יש אייטמים שאולי ראוי שילדים לא יצפו בהם.

יובל גוז'נסקי: לכן צריך מהדורת חדשות מיוחדת.

מנשה סמירה: לכן זה סותר לכאורה את הגישה שאומרת שיצפו בחדשות.

מנשה סמירה: דרך אגב, לא אמרתי אבל בעברי הייתי מנהל בית ספר תיכון במשך כשש שנים, בית ספר תיכון אזורי באר-טוביה, כך שעסקתי הרבה גם עם נוער וילדים.

מנשה סמירה: אם כן, מהדורת חדשות, אייטמים, עיתונות, יש דברים שהיינו צריכים או רוצים באיזשהו אופן לתווך בהעברתם אל הילדים.

מנשה סמירה: האם הפתרון הוא רק מהדורת חדשות מיוחדת לילדים?

מנשה סמירה: מעין, סליחה על הביטוי, גטו לילדים בשעה מסוימת?

מנשה סמירה: ונראה תכף את הנתונים ואת אחוזי הצפייה.

מנשה סמירה: אנחנו נראה שזה מאוד נחמד, זה מרגיע את המצפון, אנחנו מאוד מתרשמים ואני חושב שנעשית עבודה מצוינת, ומהדורת החדשות של הערוץ הראשון, אני חושב שהיא טובה מאוד, אבל לצערי הרב הרגלי הצפייה, נתוני הצפייה מלמדים אותנו שכנראה – גם של חדשות 10 – שזה לא יהיה הפתרון.

מנשה סמירה: זה בסדר, אנחנו הגדולים נרגיש טוב כי עשינו מהדורה.

מנשה סמירה: דרך אגב, מהדורות יפות, אמרתי קודם בהלצה שהמבגרים יכולים לראות את המהדורות וליהנות מהן לא פחות כי זה מסביר יפה מאוד את מה שקורה וזה גם נותן מושגי יסוד על הדברים שמתרחשים מעבר לאייטמים החדשותיים.

דניאלה גרדוש: מבוגרים אוהבים לצפות בהן.

מנשה סמירה: נכון.

מנשה סמירה: זה לגבי מהדורות החדשות והגישה.

מנשה סמירה: ברשותכם, הפתרון לשאלה הזאת שאני מעלה, יש לנו הצעה לפתרון שאנחנו מקדמים עם משרד החינוך היא תופיע במצגת.

מנשה סמירה: אני מבטיח לקצר במצגת כי הדיון יוצגו יותר לעומק בדיון הבא.

מנשה סמירה: נתוני צפייה מרכזיים בשנת 2009, לגבי ילדים.

מנשה סמירה: ילדים ובני נוער צופים כשלוש שעות ביממה שזה קצת פחות ממבוגרים.

מנשה סמירה: זה לא אומר שהם לא צופים בדברים אחרים, אבל בטלוויזיה הנתונים מדברים על כשלוש שעות ביממה בממוצע.

מנשה סמירה: בין השנים, בקבוצת הגיל 4-9, יש עלייה מסוימת אבל לעומת זאת בגילאי 10-12 יש ירידה.

מנשה סמירה: כנראה שהם פונים לאלטרנטיבות במסכים האחרים.

מנשה סמירה: זה לא שהם מפסיקים לצפות, אלא הם צופים כנראה או משתמשים בצורה מוגברת במסכים החלופיים.

מנשה סמירה: כדאי שנדע שמרבית הצפייה של הילדים, אם היא מתקיימת, היא בערוצי הכבלים והלווין, באותם ערוצי הרכש למיניהם.

יובל גוז'נסקי: או ערוץ הילדים.

מנשה סמירה: או ערוץ הילדים.

מנשה סמירה: כן.

מנשה סמירה: בוודאי.

מנשה סמירה: תלוי בגילאים.

מנשה סמירה: תלוי אם אנחנו מדברים על גילאי 4-9 או על גילאי 10-12.

מנשה סמירה: הם קליינטים מאוד גדולים של ה-VOD, של צפייה על פי דרישה.

מנשה סמירה: כלומר, הם יודעים להשתמש והם יודעים מה בחינם ומה לא בחינם וכן הלאה.

מנשה סמירה: יש הערה שלא קשורה רק לנתוני צפייה בטלוויזיה וכדאי שנדע אותה.

מנשה סמירה: אנחנו בעצם היום בעידן של ילדים שגדלים בצפייה רב מסכית, רב ערוצית, מולטי מדיה.

מנשה סמירה: הם בו זמנית משחקים במחשב, מסמסים לחברים בסלולר, צופים בטלוויזיה ויש להם גם אוזניות בהן הם שומעים מוזיקה.

מנשה סמירה: בקיצור, אתם מכירים את זה כל אחד מהבית שלו וכדאי שנהיה מודעים לתופעה הזאת.

מנשה סמירה: זאת הערה חשובה לזמינות של התכנים והחומרים.

מנשה סמירה: בזמן הפריים טיים, בצפייה בשעות השיא, אנחנו רואים שילדים בגיל 10 עד 12, כ-10 אחוזים, צופים בערוצים 2 ו-10, זאת אומרת, אלה כ-30 אלף ילדים מתוך סך כל הצופים באותה עת, וגילאי 4-9 יש לנו כ-32 אלף.

מנשה סמירה: זאת אומרת, זה בשעות הפריים.

מנשה סמירה: כלומר, זה בצפייה המשפחתית.

מנשה סמירה: חשוב לומר כאן שעיקר התוכניות בהן הם צופים בשעות הפריים אלה תוכניות הריאליטי למיניהן, ספורט, ארץ נהדרת שיש לה צפיית ילדים מאוד נרחבת.

דני דנון: הצפייה היא בזמן אמת?

מנשה סמירה: בזמן אמת.

מנשה סמירה: כרגע אין מדידה של צפייה נדחית.

מנשה סמירה: אנחנו עכשיו בונים מערכת של מדידת צפייה נדחית אבל זאת צפיית אמת.

מנשה סמירה: חדשות ואקטואליה, וזה נושא הדיון.

מנשה סמירה: גילאי 4-11, צופים כ-4.5 אחוזים בערוץ 2, 2 אחוזים בערוץ 10, חצי אחוז בערוץ הראשון.

מנשה סמירה: זה במהדורת החדשות.

אורי אורבך: ילדים בגילאי 4-11 צופים בחדשות.

אורי אורבך: אין תוכניות אקטואליה אחרות חוץ מחדשות.

מנשה סמירה: יש קצת.

אורי אורבך: איזה תוכניות אקטואליה יש חוץ ממהדורות החדשות לסוגיהן?

מנשה סמירה: פוליטיקה, מגזינים, תוכניות אולפן, נסים נשעל, לונדון וקירשנבאום.

דניאלה גרדוש: אי אפשר למדוד רייטינג רק במסך מכיוון שלמשל המהדורה שלנו מופיעה באינטרנט.

מנשה סמירה: אמרתי.

מנשה סמירה: אמרתי שנבנית מערכת מדרוג לעניין הזה, תהיה בדיקה כדי ללמוד את הנושא, אבל כרגע אני נותן נתונים לגבי מסכי הטלוויזיה.

מנשה סמירה: תוכניות אקטואליה, כפי שאמרתי, צפייה נמוכה ביותר.

יובל גוז'נסקי: אתה יודע למה.

מנשה סמירה: בגלל האלטרנטיבה של ערוץ הילדים.

דניאלה גרדוש: כי יש ערוצים מסחריים.

מנשה סמירה: ודאי.

מנשה סמירה: ובגלל שההורים לא נמצאים והילד צופה במה שהוא רוצה.

מנשה סמירה: זה ברור.

מנשה סמירה: בשבת בבוקר, ואני מדבר על ערוץ 10, הצפייה היא נמוכה במהדורה המיוחדת השבועית עליה דיברנו קודם.

מנשה סמירה: על המהדורה היומית, אני מניח שנשמע בהמשך.

יובל גוז'נסקי: אבל יש נתונים על המהדורה שלהם בערוץ הילדים שמשודרת ביום חמישי?

יובל גוז'נסקי: זה כבר שידור חוזר.

דניאלה גרדוש: חוזר של החוזר.

מנשה סמירה: זה לא נמדד משום שאלה שברירי אחוזים.

מנשה סמירה: התקפות שם היא מאוד נמוכה.

יובל גוז'נסקי: כי בערוץ הילדים אין רייטינג.

מנשה סמירה: יש.

מנשה סמירה: אנחנו מודדים אותו, אבל הוא מאוד נמוך.

מנשה סמירה: השיעורים שם מאוד נמוכים.

מנשה סמירה: בשקף הזה אני רוצה להתייחס ברמה יותר מורכבת לדברים.

מנשה סמירה: יש שתי גישות שאומרות איך לטפל בעניין.

מנשה סמירה: יש גישה אחת שמדברת על הגנה.

מנשה סמירה: אנחנו חייבים להגן על הילדים מפני תכנים פוגעניים, מפני תוכניות לא מתאימות, ולכן ההתמקדות היא במניעה, ההתמקדות היא באזהרה, ההתמקדות היא בסוג של צנזורה אפילו בחלק מהדברים.

מנשה סמירה: זה כל הפטנט הזה של סיווג וסימון תוכניות, כדי להבהיר, אם כי – אני מזכיר לכולנו – בחדשות אין סיווג וסימון ולא יעלה על הדעת לסווג ולסמן כי אלה אייטמים חדשותיים ואתה בטח לא יודע מה מתוכנן.

מנשה סמירה: יתרה מזאת, אני חושב שכל הורה – וזאת אינפורמציה שאנחנו חייבים להביא לידיעת ההורים – צריך לדעת שחדשות יש להן מאפיינים והורים צריכים לשקול ולהחליט אם ילדיהם יוכלו לצפות במהדורות חדשות רגילות עם כל המשמעויות.

מנשה סמירה: אני אתן עוד דוגמאות שיראו מדוע זה בעייתי.

מנשה סמירה: אנחנו כן חושבים – ואני כבר עובר לכיוונים העתידיים – על גישה חדשנית, בוודאי בהתערבות של רגולטור.

מנשה סמירה: אני שמח לומר לכם שבגישה הזאת זכינו למשוב מאוד חיובי במדינות אירופה בכך שאנחנו די חלוצים אחרי שגיבשנו תוכנית משותפת עם משרד החינוך, תוכנית שמדברת על אוריינות תקשורת, אוריינות תקשורתית, כדי להרחיב את היכולת האוריינית של בני הנוער וכמובן של ציבור הצופים בישראל.

מנשה סמירה: זה בא כדי לתת כלים ולסייע ביכולת להתמודד ולבקר תכנים שמועברים על מסכי הטלוויזיה, בוודאי לילדים.

מנשה סמירה: הכוונה היא לתת אינפורמציה ומידע בנושא.

מנשה סמירה: מצד אחד לעודד חשיפה כפי שנאמר כאן קודם של מעורבות חברתית, פעילות אזרחית והאזנה וצפייה בחדשות.

מנשה סמירה: מאידך גיסא, צריך לדעת שלא הכל ולא כל הזמן.

מנשה סמירה: הדבר השלישי הוא לזהות, לדעת להבחין בין ידיעה לבין פרשנות, בין עמדה, מה המשמעות של תהליכי עריכה, מה המשמעות של שידור חי לעומת שידורים ערוכים, מה הכוונה כאשר מדברים על איזון בחדשות.

מנשה סמירה: אני חושב שאלה מושגים הכרחיים ללמידה וליכולת ניתוח של הציבור בכלל, אבל בוודאי של הילדים שאנחנו רוצים לחנך אותם לצפייה ביקורתית בחדשות ובכלל.

מנשה סמירה: כאן אנחנו מדברים על האוריינות.

מנשה סמירה: יצאנו לפרוייקט ניסיוני עם משרד החינוך החל מהשנה שעברה, תוכנית שמדברת על הצעת מודל לבתי הספר היסודיים – וזה חשוב לי לומר לך – כאשר אנחנו מתחילים בבתי הספר היסודיים, תוכנית להקניית כלים להתמודד עם העניין הזה.

מנשה סמירה: מהות התוכנית.

מנשה סמירה: ראשית, מערכי שיעור.

מנשה סמירה: ברגע זה סיימנו כתיבתם של מערכי שיעור בכיתות ד' עד ו' ובמקביל יבוצעו השתלמויות למורים בזמן הקרוב.

מנשה סמירה: ראיתי קודם את המפקחת על התקשורת במשרד החינוך, דורית באלי, וזאת פעולה שבוודאי היא שותפה לה יחד עם המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך והמנכ"ל.

מנשה סמירה: אני חייב לומר שהדבר הזה נעשה בברכתה של שרת החינוך הקודמת אבל המנכ"ל הנוכחי המשיך את התהליך.

מנשה סמירה: ניבנו מערכי שיעור משותפים עם משרד החינוך ונעשית הכשרה והשתלמות למורים על המערכים הללו והם יועברו בקרב התלמידים בבתי הספר.

מנשה סמירה: אמנם כרגע לא מדובר בכל בתי הספר, אלא אנחנו מתחילים במספר בתי ספר בכיתות ד' עד ו', ואם זה יצליח, הדבר יועמק ויורחב.

מנשה סמירה: הנושאים הם נושא של אוריינות חזותית, נושא של צרכנות ביקורתית במדיה, הבחנה בין ז'אנרים, דוגמאות, דיון סביב מקורות עם ניתוח טקסטים וניתוח נצפה ולא רק מטקסטים, וכל מה שקשור בכך.

מנשה סמירה: כאמור, נמצאת כאן נועה שהיא אחראית אצלנו על המחקר והיא מובילה את הנושא הזה ביחד עם נציגי משרד החינוך, עם דורית באלי.

מנשה סמירה: הדבר הנוסף הוא תמיכה במחקר.

מנשה סמירה: בעניין הזה פנינו לכמה חוקרים כדי לחקור, ללמוד ולהציע הצעות כדי לקדם את הנושא של אוריינות תקשורתית.

מנשה סמירה: השילוב הזה בין רגולטור למשרד החינוך, הוא הדבר החדשני שדיברתי עליו קודם ובאמת זכינו למחמאות מהקהילה האירופאית בפורומים של גופי השידור המסחריים אתם אנחנו נפגשים ומגופי הרגולציה למיניהם.

מנשה סמירה: אם כן, תמיכה במחקר.

מנשה סמירה: הנושא הבא הוא תמיכה ביצירה והפקה.

מנשה סמירה: באמצעות קרן סנונית – לא אותה סנונית שהוזכרה קודם – שלנו ופרוייקט של פרחי טלוויזיה אנחנו תומכים בנוער שיוצר ולומד תקשורת כדי לקדם אותו בנושאים הטלוויזיוניים.

מנשה סמירה: אנחנו במיוחד תומכים למשל בז'אנר הדוקומנטרי כדי שילדים יצמחו לתוך הז'אנר הזה, ידעו להתנסות ולהקים אותו, ואת היצירות המוצלחות אנחנו משדרים כאשר יש לנו רצועת שידור של ילדים בימי שישי בערוץ 2 וביום שבת בערוץ 10.

מנשה סמירה: רצועת שידור, זה נקרא סרטי סנונית, סרטי צעירים שמשודרת שם.

מנשה סמירה: יש גם מחנה שמתקיים לתלמידים מצטיינים.

מנשה סמירה: אנחנו עושים מחנה משותף שיתקיים בסביבות פסח, מחנה לילדים מצטיינים שיישלחו מבתי הספר השונים והם יקבלו העשרה והעמקה בתחום של הכשרה ליצירת סרטים ובעיקר עבודה בטלוויזיה.

מנשה סמירה: הפרוייקט האחרון בתוך התהליך הזה של אוריינות התקשורת ביחד עם משרד החינוך הוא פרוייקט תעודה.

מנשה סמירה: יש לנו יוצרים שיצרו סרטים דוקומנטריים שמותאמים לצפייה של ילדים.

מנשה סמירה: אנחנו מאוד רוצים לעודד את הצפייה בז'אנר הזה מתוך הנחה שהז'אנר הזה יש בו העמקה, יש בו קצת שונות מבחינת התנהגות ודפוסי הצפייה של הילדים שהם צריכים כל שלוש-ארבע דקות פאנצ' ואז הם רצים לאותם סרטים מצויירים וסרטים אחרים.

מנשה סמירה: אנחנו רוצים שהם יצפו בסרטים שעוסקים בתהליכים חברתיים יותר מעמיקים.

מנשה סמירה: אם כן, יש לנו פרוייקט כזה שאנחנו נגיע לסדר גודל של 100 הקרנות בבתי הספר ביחד עם היוצר וביחד עם מנחה לדיון כדי להבין את הנושא ואת הסרט.

מנשה סמירה: מי שראה למשל סרטים שמאוד מצליחים, יש את הסרט על ילד הרחוב בירושלים, סרט שמאוד מצליח והקרנו אותו גם בכנסת.

מנשה סמירה: יש עכשיו סרט יפה שלפני כחודש ימים הוא הוקרן בערוץ 2 והוא על עוקף לוד, על בית ספר לילדים שנשרו וגם הוא מדבר על דרכי ההתמודדות אבל הוא מדבר על התהליך, על יצירת הסרט וכל מה שקשור בכך.

מנשה סמירה: אם כן, זה הפרוייקט לצפייה ביקורתית שאנחנו עושים אותו במאה בתי ספר.

מנשה סמירה: אני אסיים עם הדילמות בהן אנחנו מתחבטים וראוי שגם בוועדה ובכלל נדון בהן.

מנשה סמירה: ראשית, כל נושא של סיווג וסימון חדשות, ואני אתן דוגמאות.

מנשה סמירה: בחדשות היה למשל הסיקור של הרצח של הילדה המסכנה רוז פיזם זיכרונה לברכה עם כל המשמעויות שלו, וזה יצר הרבה חרדות.

מנשה סמירה: היה למשל קטע של וידוא הריגה של מחבל בדרום, שאלו היו תמונות מאוד קשות שלא מתאימות להקרנה.

מנשה סמירה: אנחנו בוודאי לא נשים רגולציה או נמנע.

דני דנון: לגבי השעות.

דני דנון: יש לכם בתוכניות את העניין של השעות.

מנשה סמירה: כן, זה הסיווג וסימון.

דני דנון: בחדשות זה לא קיים.

מנשה סמירה: נכון.

דני דנון: אם יש חדשות בשעה 6 או ב-5, בעצם אנחנו חוטאים לאמת.

מנשה סמירה: לא.

מנשה סמירה: אנחנו צריכים לומר להורים וההורים אמורים לדעת ששידורי חדשות – וזה מה שאמרתי בתחילת הדברים – מטבען יש בהן אייטמים שהם בוודאי לא ראויים לצפייה של ילדים צעירים.

מנשה סמירה: אנחנו חייבים שההורים יהיו גורם מתווך.

דני דנון: אנחנו מדברים על מבזק שניתן בשעה 7:30 בבוקר או ב-5 בערב, בשעות שההורים לא עם יד על הדופק והם לא עם הילדים.

מנשה סמירה: הצגתי את העניין הזה.

מנשה סמירה: זאת הדילמה הראשונה.

מנשה סמירה: עמדתי העקרונית אומרת שלא, כי חדשות הן חדשות ואם אנחנו צריכים לסווג חדשות, אתה יודע לאן נגיע.

מנשה סמירה: יחד עם זאת אנחנו כן חייבים להביא לידיעת ההורים את מה שאתה אומר כאן כדי שיהיה ברור.

מנשה סמירה: אנחנו מעבירים מסר כפול להורים.

מנשה סמירה: מצד אחד הילדים יצפו בחדשות כי זאת מעורבות, זה חשוב וזה נכון, אבל מצד שני יכולים להיות שם אייטמים שלא ראויים ולא מתאימים שיצרו נזק ויגרמו לפחד.

מנשה סמירה: הצפייה בכל מקרי הרצח המזוויעים שאירעו לאחרונה של ילדים בעיקר, בוודאי היא בעייתית.

מנשה סמירה: לכן ההורים חייבים להיות מודעים ואנחנו חייבים – משרד החינוך, אנחנו, אתם וכולם – להעיר את תשומת הלב של קהל הצופים ובעיקר של ההורים לעניין הזה וזה יהיה הגורם המתווך שימנע.

מנשה סמירה: אני לא רואה את עצמנו נכנסים לסיווג של חדשות.

דני דנון: אתה לא רואה עניין של הסדרה עצמית שלכם לגבי תכנים שיהיו בחדשות עד שעה 8:00 לפחות?

מנשה סמירה: השאלה שלך מצוינת.

מנשה סמירה: אנחנו בהחלט פנינו ואנחנו מנהלים שיח עם חברות החדשות לגבי הסדרת רגולציה עצמית, של ביקורת עצמית, של אתיקה כאשר בתוך האתיקה הכנסנו – אנחנו בדיון אתם – פרמטרים בנושא הילדים.

מנשה סמירה: זאת אומרת, להיות מודעים לכך שגם ילדים צופים ולכן הם צריכים לרסן את עצמם בסוג התמונות.

מנשה סמירה: זאת אומרת, האייטם יהיה אייטם, אבל מה הם יציגו ואיך הם יציגו, אנחנו סבורים – אני אישית בוודאי סבור כך – שבמדינה דמוקרטית, במשטר דמוקרטי ובחברה כמו שלנו, חייבים חדשות פלורליסטיות ופתוחות, אנחנו צריכים לקרוא לעורכים הראשיים להיות מודעים לכך, להעיר את תשומת לבם ולקרוא אותם לאתיקה ולרגולציה עצמית, למעין קוד אתי עצמי שייעשה בשיתוף ולהכניס פרמטרים שקשורים בילדים בסוג כזה של אייטמים.

מנשה סמירה: צריך להיות מודעים - וזה נאמר קודם גם על ידי יובל – לזרימת האינפורמציה בצורה נרחבת באמצעים שונים ולכך שהיום אין סוף לפלטפורמות ולטכנולוגיות ולכן כדאי מאוד שנדע שבאירופה התקבלה החלטה – בדירקטיבה האירופית, בחבורה שעוסקת בכל הנושאים הללו של רגולציה – לעשות הבחנה בין תוכן לבין ההולכה, לבין איך שזה מגיע.

מנשה סמירה: הם בהחלט לא מתביישים לומר שנדרשת רגולציה והסדרה לכל התכנים והדרך בה הם מגיעים היא לא מעניינת.

מנשה סמירה: זאת אומרת, זאת סוגיה מאוד מעניינת שקשורה כמובן ותשליך על כל מה שקשור באינטרנט.

מנשה סמירה: אנחנו חייבים להיות מודעים והקדמה האירופית בעניין הזה כן אמרה את הדבר הזה והם כן היום בוחנים אתרים וכל מה שקשור בכך, כי כמו שאמרנו קודם, התכנים מועברים כך שאם הוא לא רואה אותם כאן ותמנע אותם כאן, הוא יגיע אליהם לבד בעזרת האתר הזה או האתר האחר או הסלולר או מה שזה לא יהיה.

מנשה סמירה: לכן כדאי שנבין שאין טעם לטפל בנושא הזה באורווה אחת כאשר יש לה בצד עוד חמש-שש אורוות מתהוות שם הסוסים יברחו ויעשו מה שמתחשק להם.

מנשה סמירה: כדאי שנסת

מנשה סמירה: כל על העניין בתמונה כוללת ורחבה.

אורי אורבך: לא הבנתי את התוכן עצמו.

אורי אורבך: מה החליטו בדירקטיבה האירופית?

אורי אורבך: מה פירוש שהם מטפלים בהולכה?

מנשה סמירה: אם יש הסדרה שאומרת נניח, לצורך העניין ובצורה קיצונית, שאסור לשים תכנים סקסיסטיים בשעות מסוימות, זה לא משנה אם זה בטלוויזיה או במסך האינטרנט.

אורי אורבך: אסור זה אסור.

אורי אורבך: זה מה שהם אומרים.

דניאלה גרדוש: תוכן אודיו ויזואלי.

מנשה סמירה: כולל הסלולר.

מנשה סמירה: כל דבר.

מנשה סמירה: אין משמעות לצינור דרכו זה מגיע אלא צריך לטפל בתכנים עצמם וההסדרה מתמקדת בתוכן.

אורי אורבך: אמצעי הפיקוח הם פחות אפשריים באינטרנט.

מנשה סמירה: הם פחות אפשריים אבל הם אפשריים.

מנשה סמירה: לא ניקח את הדיון למקום הזה כי זה שילוב של דיון שעוסק בטכנולוגיה אבל זה קודם כל עניין של תפיסת עולם.

מנשה סמירה: צריך להחליט אם אנחנו רוצים את זה.

מנשה סמירה: יש לזה מורכבות ואני לא אומר שזה פשוט.

מנשה סמירה: כלומר, יש כאלה שיצעקו ויאמרו, ובצדק, שיש כאן התערבות ויש כאן מניעה של חופש ביטוי ודברים מהסוג הזה.

מנשה סמירה: אני חושב שהנושא הזה, חשוב שנדע ונלמד אותו והוא בוודאי קשור לתכנים שמופנים לילדים.

מנשה סמירה: על רקע עברי כמנהל בית ספר תמיד אני אוהב לשאול איך נפנק את הילד.

מנשה סמירה: שאלתי את ההורים איך נפנק את הילד והתשובה היא ששמים לו מכשיר טלוויזיה בחדר, שמים לו מחשב בחדר.

מנשה סמירה: כאן כעצה פרטית ולא כמנכ"ל הרשות אומר ממש לא.

מנשה סמירה: ממש לא.

אורי אורבך: זה כמו באלכוהול.

אורי אורבך: הזמינות היא הגורם העיקרי.

מנשה סמירה: אני פשוט חושב שאתה צריך לצפות בילד צופה.

מנשה סמירה: זאת לא פעילות של הילד, אלא הייתי אומר שזאת אפילו הסרת אחריות מן הילד.

דני דנון: תודה.

דניאלה גרדוש: אני רוצה לומר שכל ההבחנה בין טלוויזיה לאינטרנט, היא לא רלוונטית היום כי רואים את זה בכל מקום.

דניאלה גרדוש: קראתי את מה שכתבה לישיבה הזאת טובה בן אריה ואני מוכרחה לומר לשמחתי שאנחנו מייצרים המון ממה שכתוב שם.

דניאלה גרדוש: כמובן הבעיה אם צופים בזה מספיק או לא, אם את המהדורה של החדשות היינו עושים איזשהו תיאום עם משרד החינוך, שאת המהדורה שלנו מקרינים בבית הספר ודנים בה, אנחנו יכולים להביא לכאן חומרים מצוינים לאותה תוכנית שלך מתחום החדשות לילדים.

דניאלה גרדוש: זאת הצעה שהיא אולי משהו אופרטיבי שיצמא מכאן.

דניאלה גרדוש: מבחינת מה שאנחנו עושים, אנחנו חורתים על דגלנו להביא את המציאות וכמו שאמרנו, אין אפשרות להסתיר אותה, אבל מתוך אידיאולוגיה שגם אם הדברים נוראיים, אנחנו לא חיים בעולם אנרכי.

דניאלה גרדוש: אנחנו לא חיים בעולם כאוטי.

דניאלה גרדוש: יש מוסדות ממשלתיים, לאזרח יש יכולת להשפיע.

דניאלה גרדוש: אלו המטרות שכדי לאזן את האימה הזאת שאנחנו לא יכולים שלא להראות אותה אבל גם בהתייעצות עם פסיכולוגים אנחנו מנסים לאזן אותה.

דניאלה גרדוש: אגב, ההופעה שלך אצלנו בטלוויזיה הייתה כדי להראות לילדים שיש להם למי לפנות כי כפי שמר דנון אמר, תפנו לזה ולזה ואולי הוא יוכל לעשות משהו עבורנו.

דניאלה גרדוש: זכות המידע היא גם לתת להם כתובות וטלפונים ואמצעי תקשורת.

דניאלה גרדוש: אתם גם אזרחים, אתם אמנם קטנים אבל אתם כן יכולים לעשות.

דניאלה גרדוש: אנחנו מעודדים את ההעצמה הזאת וגם את ראיית העולם ככל שזה ניתן שהעולם הוא לא כזה נורא ואפשר לעשות בו סדר.

דניאלה גרדוש: דבר נוסף שאנחנו עושים הרבה אבל אולי לא מספיק.

דניאלה גרדוש: הזכרתי קודם שיש המון מהדורות חדשות לילדים בעולם שבאו אלינו לפני שנה לכנס.

דניאלה גרדוש: כשהראינו להם את המהדורה שלנו, הם התפעלו מאוד מכך שאנחנו משתפים ילדים רבים.

דניאלה גרדוש: היום זה מאוד מאוד קשה להביא ילדים למסך כי הם חייבים לבוא רק אחרי שעות בית הספר וצריכים אישורים רבים.

דניאלה גרדוש: אנחנו עושים מאמצים גדולים להביא אותם גם כמנחים וגם ככתבים ואכן אתה, היושב ראש, התראיינת על ידם.

דניאלה גרדוש: ברגע שילדים בבית רואים ילד ששואל שאלות והוא שואל פוליטיקאי או איש ציבור ומקבל תשובות בגובה העיניים שלו, אתה שוב נותן לילד את המקום שלו.

דניאלה גרדוש: אני הייתי רוצה במקום הזה – או עם משרד התקשורת או עם משרד החינוך או עם כל גורם אחר – שיותר יעזרו לנו להביא ילדים למסך יותר ממה שאנחנו עושים ואולי אפילו תנו לשחרר אותם מבית הספר כי בסך הכל זה לא פחות חשוב מלימודים, אם אתה פוגש איש ציבור או לחילופין אתה פוגש ילד מוגבל שמתמודד עם מוגבלות או ילד שהוא מתנדב למען הקהילה.

דניאלה גרדוש: אני מאוד אשמח להעלות את זה אולי בפורום הבא.

דני דנון: כל מה שקשור לחקיקה של עבודת ילדים, זה קשור למשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.

דניאלה גרדוש: לא נעים לי לומר לכם, אבל אנחנו אפילו משלמים.

דני דנון: הבעיה היא לא החדשות כמובן אלא ניצול של ילדים בתעשיית הטלוויזיה ודי אם נראה מה קורה בפסטיגלים.

דניאלה גרדוש: זה לא קשור אלינו.

דני דנון: ברור, אבל החוקים נועדו להגן על ילדים.

דניאלה גרדוש: מאוד חשוב, בעקבות מה שאמרת קודם, שנראה במהדורת החדשות את נקודת המבט שלהם, מה הם רוצים לדעת והם רוצים לדעת על הרצח של המשפחה האומללה, הם רוצים לשאול שוטר מה הוא עשה שם וכולי.

דניאלה גרדוש: אם יש ילד באולפן ששואל את האנשים האלה, זה לא רק לומר מה זה הקו הירוק ומה זאת אופוזיציה.

דניאלה גרדוש: כמו שאמרת קודם, זה לא שעיתונאי בכיר ממערכת חדשות מאוד טובה יסביר להם מלמעלה מה קורה בחדשות אלא דברו אתם, ואת זה אנחנו עושים הרבה.

דני דנון: חבר הכנסת אורבך, אני רוצה לבקש את התייחסותך.

דני דנון: אתה כאן בשלושה כובעים: כמחוקק, כאיש תקשורת לשעבר וגם כאב לילדים.

אורי אורבך: בדיונים האלה שמתקיימים במשך השנים, גם מהצד השני, תמיד יש לי תחושה שאנחנו מקיימים את הדיון הקודם כאשר הסוסים ברחו מן האורווה.

אורי אורבך: זאת אומרת, אם רק לפני כמה שנים דיברנו על הרגולציה ומגבלותיה על ערוץ הטלוויזיה, אז היום כבר הטכנולוגיה הפכה אתחלק מהשאלות כמעט למיותרות.

אורי אורבך: כמו שהאירופאים לא מבינים שהיום אם אתה לא רואה את זה בטלוויזיה, אתה רואה את זה באחד מהמכשירים האחרים ואז הם מנסים לעצור את זרימת התוכן הבעייתי ולא את ייצור התוכן ולא את צריכת התוכן.

אורי אורבך: יש תחושה שאלו שני קרבות אבודים וכי לא נתגבר על יצרני התוכן/הפרסומאים שרוצים את התוכן הזה ולא נתגבר על הילד שיש לו נגישות.

אורי אורבך: אנחנו מנסים לחתוך באיזשהו מקום או לצמצם או להצר את הזרימה הזאת.

אורי אורבך: כלומר, זה דיון לגמרי אחר.

אורי אורבך: אם יש כאן דיון אידיאולוגי, הוא על חופש הביטוי, על התערבות המדינה, הרגולטור, בבחינת החופש או התכנים.

אורי אורבך: יכול להיות שבכל זאת כן בעניין שליטה על תוכן התחושה שלי שאנחנו קצת בדיון ישן.

אורי אורבך: הם רואים את "האח הגדול" ואני מדבר על הדברים המתונים שהם רואים ביום יום ומדובר בטלוויזיה הלגיטימית ולא תאמרו באיזה ערוץ אחר.

אורי אורבך: בסדר, עושים חדשות מאוד נחמדות ויעילות כאשר מסבירים להם מהי אופוזיציה או ילד שואל שאלות פוליטיקאי – ואם זה אותי, בכלל זה נפלא – אבל זאת תשובה לשאלה אחרת.

אורי אורבך: זאת אומרת, העולם מלא בזבל.

אורי אורבך: המבוגרים מייצרים כמויות אדירות של זבל בערוצים הלגיטימיים כחוק והמוני ילדים, בעיקר ילדים, צופים בהם.

אורי אורבך: אני חושב שהנתונים שנמסרו כאן לגבי הפריים טיים לא נכונים, וסליחה.

אורי אורבך: הם במספרים הרבה יותר גדולים.

אורי אורבך: כל התוכניות של הזכיינים למבוגרים בפריים טיים הם תוכניות לילדים.

אורי אורבך: זאת אומרת, אני מאוד מבוגר, לא אומר בן כמה, אבל אנשים מעל גיל 40, חוץ מתוכניות האקטואליה, כמעט ואין להם מה לחפש בטלוויזיה.

אורי אורבך: בסדר, פה ושם איזו דרמה, הם עושים טובה לרשות השנייה ומייצרים איזו דרמה כמו מעורב ירושלמי למשל, מרחק נגיעה למשל, כבר מאה שנים מביאים את שתי הדוגמאות האלה.

מנשה סמירה: סרוגים.

אורי אורבך: סרוגים זה לא אתם.

אורי אורבך: זה בלווין.

אורי אורבך: אני מדבר עכשיו על הסמלים בהם אתם מתגאים בבואכם בפני גופים ציבוריים או כאשר הזכיינים באים בפניכם.

אורי אורבך: אני סיפרתי לכם את מה אנחנו מביאים.

אורי אורבך: שוב, אותן שתי דרמות.

אורי אורבך: שלוש דרמות.

אורי אורבך: יש גם ערבים.

מנשה סמירה: תוסיף את "עבודה ערבית".

אורי אורבך: בסדר.

אורי אורבך: יש שם ערבים, יש שם דתיים, במועצה יושבים שני דתיים, ערבי אחד ודרוזי אחד שנשוי לכהן והם מרוצים.

אורי אורבך: אלה דברים חשובים ונפלאים, ויש עוד דברים של בידור טוב.

מנשה סמירה: דוקומנטרי.

אורי אורבך: כמה דוקומנטרי יש בטלוויזיה?

אורי אורבך: הסרט על אייל גולן?

דניאלה גרדוש: זה בערוץ השני.

דניאלה גרדוש: בערוץ הראשון יש דוקומנטרי.

אורי אורבך: בסדר.

אורי אורבך: אני מדבר על הטלוויזיה המסחרית שאותה לצערנו רואים יותר.

דניאלה גרדוש: נכון.

אורי אורבך: אני מדבר עכשיו על הכמויות הגדולות.

אורי אורבך: זה המון לילדים.

אורי אורבך: בסדר שיהיו תוכניות לילדים, שהתוכניות למבוגרים יהיו לילדים כמו פספוסים למשל.

אורי אורבך: בסדר, זה לילדים וזה למבוגרים, זה מה שנקרא לכל המשפחה.

אורי אורבך: הטענה שלי היא שמה שרואים ילדים לא מתאים לילדים בכלל.

אורי אורבך: כאן יש חולשה מאוד חזקה מובנית כמעט בפיקוח במדינה.

אורי אורבך: זאת אומרת, זה לא מתאים לילדים.

אורי אורבך: לא תשכנעו אותי ש"האח הגדול" לסוגיו וכל תוכניות הריאליטי, הישרדות ועוד, מתאימות לילדים.

מנשה סמירה: לא עלתה כאן הטענה הזאת.

אורי אורבך: עוד אנחנו דנים בתוכניות חינוכיות נחמדות של חדשות ושל אקטואליה, אנחנו במקום אחר שופכים עליהם ערמות כאלה שתוכניות צריכת האקטואליה הזאת בטלות בשישים.

יובל גוז'נסקי: כאן נכנס משרד החינוך.

יובל גוז'נסקי: אם אתה מחנך אותם לא רק לצפייה אלא גם לעשייה.

יובל גוז'נסקי: זאת אומרת, אני מלמד כאן סטודנטים תקשורת והם מייצרים מהדורות חדשות משל עצמם.

יובל גוז'נסקי: פעם ראשונה הם נחשפים לאיך עושים את זה.

יובל גוז'נסקי: פתאום הם מבינים, לא רק תוך כדי צפייה ביקורתית אלא תוך כדי העשייה של עצמם.

מנשה סמירה: למה לבלבל אתכם עם עובדות?

מנשה סמירה: העובדות הן שהצפייה של הילדים – אני לא יודע אם טוב או רע – נכון, הם צופים יותר בריאליטי ואני גם אמרתי את זה, אבל עדיין לא בשיעורים שאתה מדבר עליהם.

מנשה סמירה: זאת אומרת, יכול להיות שזאת תחושת בטן אבל תבדוק גם את החבר'ה שלך שעבדת אתם עד לפני זמן מה ותראה שיעדי הפרסום שלהם בשעות הללו הם הילדים.

מנשה סמירה: בוא תראה גם את הפרסומות.

מנשה סמירה: תראה את קהלי היעד המפולחים בתוכניות הללו, גם מבחינת ההכנסות.

מנשה סמירה: צר לי, אני אתן לך נתונים.

מנשה סמירה: עם ישראל אוהב גם את הדברים האלה.

מנשה סמירה: הגילאים המפורסמים נמצאים שם והם צופים.

מנשה סמירה: ילדים צופים אתם.

מנשה סמירה: כן.

מנשה סמירה: אם הם באים, הם באים לתוכניות האלה.

מנשה סמירה: אמרתי, ארץ נהדרת היא חריגה וזה מאוד מעניין.

אורי אורבך: בסדר, עד שעה 10 ילדים כן צופים.

מנשה סמירה: צופים, כן.

אורי אורבך: אם כן, המספרים הם יותר גדולים מהמספר הממוצע שאתה מראה כאן.

אורי אורבך: הממוצע שאתה מראה של 4.5 אחוזים, אני מניח שהוא מתפרס גם על פני שעות יותר מאוחרות.

מנשה סמירה: נכון.

אורי אורבך: אם אני לוקח את השעות המרכזיות של התוכניות שאני מדבר עליהן, הבעייתיות- ושוב, אנחנו לא מתערבים בתוכן כי זה לא תפקידנו – ואם אנחנו מצמצם את זה לשעות הרבה יותר מצומצמות, האחוזים מזנקים והנתונים האלה לא רלוונטיים.

נעה אלפמט-לפלר: הנתונים הגבוהים שאתה מתייחס אליהם הם 9 עד 10.

מנשה סמירה: 9 עד 10 בלילה.

מנשה סמירה: זאת השעה של הבידור שאתה מדבר עליו.

מנשה סמירה: 9 עד 10 בלילה.

מנשה סמירה: אלה תוכניות הבידור מהסוגים השונים, לפעמים טובים יותר ולפעמים טובות פחות.

אורי אורבך: אבל מה אפשר לעשות מבחינת

אורי אורבך: כם נגיד בעניין החדשות ואקטואליה?

אורי אורבך: בלי לפגוע בחופש.

מנשה סמירה: מהי אתיקה?

מנשה סמירה: דיברנו על אתיקה ועל רגולציה עצמית.

מנשה סמירה: זה בהחלט מסר מאוד חשוב כי אתה יודע יפה מאוד שבחדשות בכל זאת, ואני חושב שזה חשוב לכולנו שזה יהיה סוג של משהו שלא נכנסים אליו גם אם לפעמים קורות תקלות.

מנשה סמירה: כלומר, אני מעדיף לדבר עם העורך על תקלה שהוא עשה בדיעבד מאשר למנוע חלילה מראש כי אין לזה סוף והיום זה אני ומחר זה מישהו אחר ובוודאי אנחנו לא רוצים להיכנס למשטר כזה.

מנשה סמירה: זה בתחום של החדשות.

מנשה סמירה: הדבר השני הוא כלים, כלים וכלים לילדים כדי לדעת לנתח ולצפות אחרת בדברים.

מנשה סמירה: אנחנו לא יכולים לחסום.

מנשה סמירה: כמו שאמרנו קודם, השפע של התוכן מגיע מכל כיוון והדרך היחידה היא שקודם כל ההורים יהיו מודעים.

אורי אורבך: יש אמצעים שהם לא כניסה לתוכן שאפשר לצמצם תוכן לא ראוי לילדים?

אורי אורבך: זאת אומרת, אמצעים טכנולוגיים או פחות מכשירי טלוויזיה בבית?

מנשה סמירה: סיווג וסימון.

מנשה סמירה: כל הנושא של סיווג וסימון תוכניות ואנחנו לא נחיל אותו על חדשות.

מנשה סמירה: עכשיו סיימנו עבודה ונחדד אותה, ואולי בהזדמנות נציג את העניין הזה.

מנשה סמירה: למשל, למדנו, ואתה צודק, שדפוסי הצפייה השתנו והם עלו יותר.

מנשה סמירה: אם בעבר חשבנו שזה עד 8-9, היום יש תוכניות מסוימות שמותרות לשידור לאחר 8 בערב אבל בפועל בעצם היום ילדים הולכים לישון מאוחר יותר.

אורי אורבך: הם הולכים לשתות בשעה 12:00 בלילה.

דני דנון: משרד החינוך.

דני דנון: דיברנו הרבה ורצינו לשמוע על ההיקפים.

דני דנון: בגדול הבנו מה צריך לעשות אבל רצינו לדעת בכמה אתם נוגעים.

דורית באלי: אני רוצה להוסיף על דבריו של מנשה כי אנחנו עובדים ביחד.

דורית באלי: אני חושבת שאם מסתכלים על החדשות בעולם, על הטלוויזיה בעולם, יש להם בדרך כלל אתר באינטרנט ובאתר האינטרנט שלהם הם עושים פינות גדולות מאוד משמעותיות לז'ורנליזם לתלמידים.

דורית באלי: זאת אומרת, עיתונאות לילדים.

דורית באלי: זה מתוך הנחה שבאתר האינטרנט הם מעבדים את הידיעות ואת מה שנמסר בחדשות.

דורית באלי: לדעתי זה אחד הדברים שהיה חשוב לעשות ואני חושבת שאתם בדרך לשם.

דורית באלי: אני חושבת שגם מורים היו מאוד שמחים לקבל איזשהו אתר בעקבות החדשות שראינו אתמול בערב, בו הם יכולים להיכנס פנימה ולהבין קצת יותר מה נעשה מאחורי החדשות כי באמת רוב הציבור לא מבין מה נעשה מאחורי החדשות.

דורית באלי: אני חושבת שאחת הבעיות – ואני מעלה את זה תוך כדי שיחה – היא העניין של שפת הדיבור בחדשות.

דורית באלי: אם תשאלו אותי, בסקר שאני עושה סביבי, אנשים לא מבינים מה נאמר בחדשות.

דורית באלי: מדברים מהר, מדברים במלים גבוהות, לא מסבירים מושגים מסוימים עליהם מדברים, וזה כמו איזשהו משהו שחולף מלים, מלים, מלים, ורק מי שמכיר את המילה כלכלה או מכיר את המושג, יכול אולי להתחבר אליו.

דורית באלי: אולי צריך להשפיע במקום הזה ולכתוב את החדשות לא באיזשהו מופע רוק אלא לכתוב אותן באיזושהי גישה קצת יותר ציבורית.

דורית באלי: אני לא מדברת רק על ילדים אלא אני מדברת גם על אנשים מבוגרים מגיל 60 ומעלה.

דני דנון: השאלה איך אפשר ב-22 דקות להעביר.

מנשה סמירה: מהדורת חדשות היא כמעט שעה.

דורית באלי: אני לא מדברת רק על ילדים אלא על אנשים מגיל 60 ומעלה שלא מבינים את החדשות.

דורית באלי: זאת אומרת, יש איזשהו קהל מסוים שרוצה לראות כי הוא מבין שזה האקשן, אבל הוא לא כל כך מתחבר כי הוא לא מבין את החדשות שנאמרות.

דורית באלי: זאת אולי הבקשה שלי מהמקום ממנו אני מדברת.

דורית באלי: אני באה ממשרד החינוך, אחראית על לימודי התקשורת והקולנוע מגני הילדים ועד התיכון.

דורית באלי: יש תוכניות לימודים מגני הילדים ועד התיכון.

דורית באלי: השיא שלנו במערכת החינוך, בה יש בסביבות 300 בתי ספר ואפילו יותר בהם לומדים חמש יחידות לבגרות בתקשורת וקולנוע.

דני דנון: בחירה מכיתה י'.

דורית באלי: בחירה מכיתה י' או ט', תלוי בבתי הספר.

דני דנון: בכמה תלמידים בשנה מדובר?

דורית באלי: לפחות 10,000 תלמידים ניגשים לבגרות ברמה של חמש יחידות.

דורית באלי: במסגרת הלימודים שלהם הם עושים יישום הלכה למעשה של הלימודים העיוניים שלהם והלימודים העיוניים הם ברמה אקדמית.

יובל גוז'נסקי: בעיקר קולנוע.

יובל גוז'נסקי: פחות אקטואליה.

דורית באלי: לא נכון.

דורית באלי: ממש לא.

דורית באלי: חצי מבתי הספר לומדים תקשורת, עיתונות כתובה ומשודרת.

דורית באלי: הם לומדים את כל התיאוריות, הם לומדים את הז'אנרים, הם לומדים את עבודת העיתונאי, הם לומדים תקשורת ודמוקרטיה.

דני דנון: כמה זה באחוזים?

דורית באלי: באחוזים ממערכת החינוך?

דורית באלי: רבע מבתי הספר התיכוניים עוסקים היום בתקשורת וקולנוע.

דני דנון: לא, אני שואל כמה תלמידים מכיתה י', מכל המחזור בארץ, לומדים תקשורת.

דורית באלי: אני לא יכולה לומר לך בדיוק.

מנשה סמירה: אני אומר לך.

מנשה סמירה: בשנתון יש 120-130 אלף תלמידים.

מנשה סמירה: 130 כפול 3, זה 390.

אורי אורבך: ממלכתי, לא דתי.

מנשה סמירה: גם בממלכתי דתי.

דורית באלי: אחוז קטן.

מנשה סמירה: 130.

מנשה סמירה: בוודאי במחזורים האלה.

מנשה סמירה: עכשיו אולי אצל הצעירים יותר, בכיתות א', ב' ו-ג', שם אולי קצת יותר.

מנשה סמירה: דורית עושה עבודה חשובה מאוד בקרב אלה שהם פריקים של תקשורת.

דורית באלי: יש בתי ספר שמכוונים את התלמידים שלהם למגמה הזאת.

דורית באלי: פריקים זה אלה שנמצאים בתל אביב ובמרכז.

דורית באלי: אני מדברת על הפריפריה הרבה.

מנשה סמירה: המילה פריקים לא מתאימה אבל תחום ההתמחות שלהם היא תקשורת.

מנשה סמירה: אנחנו מדברים כרגע על מסגרת הפרוייקט המשותף.

דורית באלי: אני רוצה להמשיך את דבריי.

דורית באלי: תוכנית הלימודים מורכבת מיחידה אחת שנקראת מבוא לתקשורת המונית שאותה הפרידו מכל התוכנית.

דורית באלי: הוועדה שכתבה אותה חשבה שמשרד החינוך יאמץ את היחידה הזאת כיחידת חובה, כמו שיש יחידה באזרחות.

דורית באלי: היחידה הזאת לדעתי הייתה צריכה להיות יחידת חובה בבית ספר.

דני דנון: עד איפה הגעתם במהלך הזה?

דורית באלי: מה שאני יכולה לעשות זה במקום שאני יכולה לעשות.

דורית באלי: הבעיה במערכת החינוך היא שהיום מנסים לצמצם את בחינות הבגרות, להישאר עם תכנית הליבה, לחזור למקצועות הבסיסיים שהיו פעם, לפני שלושים שנים, ושוכחים את המקצועות האלה שאנחנו מדברים עליהם כמו תקשורת, שזה מקצוע מאוד חשוב.

דני דנון: מה קורה בגילאים היותר נמוכים?

דורית באלי: עוד תשובה אחת שאני אומר לך.

דורית באלי: באזרחות הם לומדים תקשורת, אבל באזרחות מעט מאוד תקשורת ובדרך כלל זה יוצא במיקוד של המקצוע ואף פעם לא נוגעים בנושא של התקשורת בתוך לימודי האזרחות.

דורית באלי: את זה אני אומרת מתוך ידע אישי.

דורית באלי: בחינוך היסודי יש למעלה מ-100 בתי ספר בהם לומדים היום תקשורת וקולנוע והם לומדים חינוך לצפייה מכיתה א' ועד כיתה ו'.

דורית באלי: בתוך זה יש את התוכנית שאנחנו עכשיו מפתחים לכיתות ד', ה' ו-ו' על אוריינות תקשורת.

דורית באלי: אני יודעת על בקשות רבות שפונים אלי להכניס את המקצוע הזה אבל אין שעות.

דורית באלי: יש את המקצועות החשובים, המקצועות שנבחנים עליהם במיצב אבל על תקשורת לא נבחנים במיצב ולכן הוא נשמע משהו אמורפי.

דורית באלי: כל מנהל שתפנה אליו יאמר שאם הוא היה יכול, הוא היה מכניס תקשורת לבית הספר.

דורית באלי: יש בתי ספר שעושים בבתי ספר יסודי רדיו.

דורית באלי: התלמידים עושים תחנת רדיו שמשדרת לאוויר ב-106 FM, בכמה תחנות.

דורית באלי: ילדים ממש כותבים עיתונים.

דורית באלי: זאת אומרת, יש עשייה ואפשר להביא את הדוגמאות האלה.

דורית באלי: בעיקר בסרטים, בהפקות סרטים אתה רואה את הילדים מספרים את הסיפור האמיתי שלהם, האישי שלהם, וכאן אני אומרת בקול רם, גם לגבי תלמידי התיכון, שם נשמע הקול של התלמידים.

דורית באלי: האמת?

דורית באלי: לאף אחד אין זמן לראות את התוצרים האלה.

דורית באלי: אם אני הייתי אומרת עכשיו שנראה רבע שעה סרט של תלמיד, אף פעם אין זמן לראות את הסרטים האלה.

דורית באלי: אני עכשיו מסיימת אירוע וצפיתי בחמישים סרטים של תלמידים, שליש מתוכם עוסקים באלימות.

דורית באלי: שליש מהסרטים שראיתי, סרטים שבתי הספר שלחו אותם לאירוע, עוסקים באלימות.

דורית באלי: אני חושבת שמנהלי בתי הספר ששלחו את הסרט, המורים, לא ראו את הסרטים האלה.

דורית באלי: אני חושבת שאם הם היו רואים את הסרטים, הייתי מצפה שהם ייקחו את הסרט הזה ויקרינו אותו שוב בבית הספר ויעשו דיון עם התלמידים על האירוע שקורה אולי בדמיון של התלמיד, כי יכול להיות סרט עלילתי ויכול להיות סרט דוקומנטרי ולאו דווקא חייב להיות מקרה של אותו ילד שעשה אותו.

דורית באלי: אין ספק שאלה ילדים שהרגישו את זה על בשרם, הרגישו את זה דרך הורים שהם אלימים, דרך מורים שהם אלימים, דרך הורים שלא קיימים בסרטים.

דני דנון: אתם משרד החינוך, אתם יכולים להחליט שעכשיו בשיעור יושבים וצופים במשהו, וזה בניגוד לטלוויזיה שמשדרת ואומרת לילדים שיבחרו מה שהם רוצים לראות.

מנשה סמירה: במדינת ישראל הילד נכנס לשיעור כי הוא חייב להגיע לשיעור.

דני דנון: אני חש שביסודי זה בשוליים לחלוטין.

דורית באלי: זה קיים בכישורי חיים וזה קיים באוריינות תקשורתית.

אורי אורבך: הייתי בעשרים דיונים וכל דבר שאין איפה לשים אותו, שמים אותו בכישורי חיים.

אורי אורבך: סמים, אלכוהול, חינוך לחיי משפחה, צפייה ביקורתית, קחו כדור ושחקו בחוץ.

דורית באלי: כל מקצוע שאתה משלב אותו במקצוע אחר, מאבד מהחשיבות שלו.

דורית באלי: ללמוד תקשורת זאת שפה.

דורית באלי: אתה לא יכול לומר שנלמד את זה תוך כדי.

דורית באלי: אתה חייב להכשיר את התלמידים האלה להבין את השפה המדוברת בתקשורת, העושה את התקשורת וזה לא פשוט.

דורית באלי: אתם יודעים שמנקודת מבט התקשורת להסביר לציבור היא לא דבר פשוט.

מנשה סמירה: אני רוצה לעזור לדורית.

מנשה סמירה: לא ייתכן שזה יהיה עניין וולנטרי של מנהלי בתי הספר.

מנשה סמירה: מי שיש לו מודעות רבה יותר, יש לו תקציבים רבים יותר, יעשה את זה.

דורית באלי: את זה הייתי מצפה מהכנסת.

מנשה סמירה: זה צריך לבוא, בוודאי לתת את השורשים ואת הבסיס בבתי הספר היסודיים ברוח הדברים עליהם דיברנו, המערכים שנכתבים, ומשרד החינוך שותף.

יובל גוז'נסקי: הייתי מוסיף עשייה.

יובל גוז'נסקי: היום לכל בית ספר יש אתר אינטרנט.

יובל גוז'נסקי: אי אפשר לעשות עיתון בית ספר באינטרנט?

יובל גוז'נסקי: זה אפילו לא עולה כסף.

יובל גוז'נסקי: אלה כבר לא משאבים אלא להשקיע.

יובל גוז'נסקי: היום ללמד שפה, שפה של האודיו-ויזואלי היום, כל אחד יכול לצלם ולערוך במדיה פלייר בכל מחשב ביתי.

דורית באלי: לי חשוב עוד דבר.

דורית באלי: הקלות הבלתי נסבלת של הפקה מביאה את הילדים לאותו מקום שאנחנו לא רוצים שהם יהיו בו מפני שזה שילד עושה סרט, עדיין לא אומר שהוא מבין את התקשורת.

יובל גוז'נסקי: אני אומר שבכל בית ספר יש עיתון ויש מורה אחראי שיושב ועושים ישיבות מערכת ומחליטים אם יעשו כתבה על סגירת המכולת בשכונה או לא.

דורית באלי: הכל קיים.

דורית באלי: יש לנו אתרים בהם תלמידים כותבים ועושים את זה.

דורית באלי: יש עיתון שיוצא בעברית ובערבית, מתורגם לשתי השפות, ויש שם אלפי כתבות שתלמידים כותבים דברים מדהימים ומדובר בתלמידים מכל הגילאים.

דורית באלי: שוב, צריך רק להיכנס כדי לקרוא ולראות שזה קיים על המפה העשייה התקשורתית האמיתית של תחקירים, של ראיונות עם אנשים, של הבנה של מקומם כאזרחים בתוך המדינה הזאת.

דורית באלי: אבל התקשורת הציבורית לא לוקחת את הדברים האלה אליה ומדווחת על זה, היא לא מספרת על המקום הזה שהילדים כותבים עליו כי אין מקום.

דורית באלי: אנחנו צריכים לחפש את אותו מקום בתקשורת הציבורית, להשמיע את קולם של התלמידים.

דורית באלי: זה הייתי מצפה שיהיה.

דניאלה גרדוש: לכן טוב שנפגשנו כאן.

אורי אורבך: מי אמר שכל תחביב צריך להיות בתקשורת הציבורית?

דניאלה גרדוש: רק אם הוא טוב.

אורי אורבך: אנחנו אומרים כל הזמן תקשורת.

אורי אורבך: בסדר, זה קצת טיפולי.

אורי אורבך: מחנכים ילדים ליצירה, זה כמו שיעור חיבור אלא שכאן מדובר במדיה.

דורית באלי: לא יצירה.

דורית באלי: מחנכים אותם להיות אזרחים מגיבים ומשפיעים.

אורי אורבך: אני בכוונה שואל שאלת כפירה.

אורי אורבך: אני לא מדבר עכשיו על משהו נדיר שזכה בפרסים בינלאומיים, ואז בתוכנית הבוקר עושים על זה אייטם.

אורי אורבך: כמו שלא מפרסמים חיבורים של ילדים או בני נוער בעיתונים, ב"ידיעות אחרונות" וב"מעריב", ואף אחד לא חושב גם לפרסם חיבורים מצטיינים, אני לא בטוח שצריך את היצירות המוצלחות של תיכוניסטים לתת להם את הבמה הציבורית.

אורי אורבך: בסדר, יש ערוצים מקומיים.

אורי אורבך: קודם כל, המקום הוא מוגבל, ושנית, לשם כך יש היום אתרי אינטרנט בבתי הספר עצמם.

אורי אורבך: זאת אומרת, יכול להיות שהשאיפה המופרזת הזאת להגיע לערוץ 2 ושכל ילד יגיע לכולם, היא דבר שאף פעם אי אפשר יהיה למלא אותו ותמיד זה ייצור תסכול.

אורי אורבך: האפיק צריך להישאר אפיק חינוכי.

דורית באלי: אתה מכיר את המחקר על הנוכחים והנפקדים?

אורי אורבך: כן, אני מכיר אותו.

דורית באלי: יש גם נפקדים גדולים מאוד שאחוז גדול מאוד הוא בני נוער וילדים.

דורית באלי: הם פשוט נפקדים בתוך המערכת התקשורתית.

אורי אורבך: לא, אבל מי אמר שכיוצרים?

מנשה סמירה: אף אחד לא מתכוון שזה ייכנס בדיוק.

מנשה סמירה: אלה חייבים להיות מדדים מקצועיים כאלה ואחרים כדי להעלות את הטלוויזיה הציבורית הפתוחה.

מנשה סמירה: כאשר אני הצבעתי על שתי הרצועות שיש לנו, סרטי סטודנטים וסרטים של תלמידים מצטיינים, הם עוברים איזשהו מבחן מקצועי גם אם זאת רצועה בצהרים.

מנשה סמירה: זאת אומרת, זה לא באופן אוטומטי.

מנשה סמירה: אתה צודק.

מנשה סמירה: זה גם חלק מהחינוך שאנחנו צריכים להטמיע, שזה חייב להיות במדדים מקצועיים ואיכותיים.

מנשה סמירה: כפי שאמרת קודם, לא כל הפקה הופכת להיות סרט.

דורית באלי: קולם של הילדים ובני הנוער לא נשמע בתקשורת.

דורית באלי: זה לא ברמה של היצירתיות אלא ברמה של לשמוע מה יש להם לומר כלפי הדברים שקורים סביבם באיכות הסביבה, בפוליטיקה, במלחמות מסביב, גם בנושא של יהודים וערבים.

דורית באלי: יש להם מה לומר והדברים נאמרים אלא שצריך לשמוע אותם כי הם הופכים להיות האזרחים של העתיד.

דניאלה גרדוש: אנחנו כמעט כל יום מביאים את הילדים האלו שאומרים מה שיש להם לומר.

דניאלה גרדוש: אני לא יודעת אם יש עוד מקום אחר בכל התקשורת שעושה את זה.

דניאלה גרדוש: אני הייתי חולמת לעשות – ואולי זה יכול לבוא דווקא מהכנסת – ערוץ ציבורי לילדים.

דניאלה גרדוש: זאת אומרת, אנחנו חיים בתוך נישה וגם כך יש לנו בעיות צפייה.

מנשה סמירה: יש ערוץ לילדים.

דניאלה גרדוש: ערוץ ציבורי.

מנשה סמירה: יש את הטלוויזיה החינוכית.

דניאלה גרדוש: צריך את הערוץ הזה מהבוקר עד הערב.

דניאלה גרדוש: אני מדברת על ערוץ ציבורי לילדים.

דניאלה גרדוש: זאת אומרת, כל התחנות בעולם, בארצות הנאורות, BBC, דומיהם ואלף ארצות אחרות, יש להן בצד השעה שמקדישים אחרי הצהרים לילדים, ליד זה יש להם ערוץ לילדים.

דניאלה גרדוש: הרי ילדים מלפני עשרים שנים התרגלו שיש להם ערוץ שלהם ומתי שהם פותחים אותו, הוא שם.

דניאלה גרדוש: מאוד קשה להם למצוא אותי.

דניאלה גרדוש: בין זה לזה הם ימצאו את ה-90 דקות שלי ביום או בשבת בבוקר?

דניאלה גרדוש: אני לא רוצה לפגוע, אבל דובר על כך שערוץ 33 יהיה כזה לילדים, אבל זה לא יצא.

דניאלה גרדוש: לכן, הם צריכים את המקום שלהם.

דניאלה גרדוש: אנשים מאוד מפנקים את הילדים בארץ, קונים להם את הצעצועים ואת הכל, את הבגדים הכי יפים, קונים להם טלוויזיה וכולי, אבל מה הילדים רואים – להורים ממש לא משנה.

דניאלה גרדוש: למה הציבור לא דורש את זה מאתנו, מהערוץ הציבורי?

דניאלה גרדוש: אולי הוא התייאש.

דני דנון: אני חולק על המילה האחרונה שלך.

דני דנון: להורים זה משנה ואיכפת להם.

דני דנון: אנחנו כאן לא רק כדי לומר להורים שיטפלו בזה אלא אנחנו גם צריכים להקל על ההורים.

דניאלה גרדוש: באמת בוא נשים את זה בסוגריים.

לימור בן שושן: אפשר לתת להורים כלים נוספים.

דניאלה גרדוש: אני אומרת להרחיב את המקום ואצלנו זה מקום טבעי.

דניאלה גרדוש: להרחיב אותו ושיהיו יותר שעות ולעשות עוד יותר ממה שאנחנו עושים עכשיו.

דני דנון: אני רוצה לסיים את הישיבה.

דני דנון: האווירה הייתה נחמדה וקלילה יותר מאשר בכנסת.

דני דנון: אנחנו לא ממהרים ולא רבים.

דני דנון: אפשר לנסות להעתיק את השולחן העגול הזה גם לכנסת.

דני דנון: אני רוצה להזכיר את הדגשים שנאמרו כאן כדי שנעקוב אחריהם.

דני דנון: הוועדה לזכויות הילד רואה חשיבות בחשיפת הילדים והנוער למידע ולתקשורת וקוראת למשרד החינוך לחזק ולהמשיך בפעילות חינוכית הקשורה באוריינות תקשורתית.

דני דנון: הוועדה קוראת להסדרה עצמית של מערכות החדשות בשידורי חדשות בשעות בהן צופים ילדים.

דני דנון: הוועדה רואה חשיבות בהגדלת היצע השידורים והתוכניות האקטואליות הקשורות לילדים.

יובל גוז'נסקי: ברשותך, אני מבקש להוסיף עוד משהו.

יובל גוז'נסקי: אני חושב שאפשר לנסות לקרוא קריאה יותר מחייבת ואני יודע שגופים פרטיים קשה מאוד לחייב אותם, אבל רשות השנייה, בכל זאת יש לה איזשהו סוג פיקוח.

יובל גוז'נסקי: באתר האינטרנט שלהם, שיעשו מהדורה לילדים.

יובל גוז'נסקי: זאת אומרת, אין סיבה שהם לא יפיקו תת חדשות.

דני דנון: אמרתי הגדלת היצע השידורים והתכניות הקשורות לילדים, כך שזה כולל את זה.

לימור בן שושן: כמו שאנחנו רואים, מי שבסופו של דבר עוצר את הילדים נכון להיום אלה ההורים וצריך לתת להם כלים.

לימור בן שושן: כמו שאתם מסמנים את התוכניות, אפשר באמצעים טכנולוגיים לעשות כפי שנהוג בארצות הברית, שם שמים שביב שאפשר לחסום באמצעותו שידורים מסומנים.

לימור בן שושן: אפשר גם לעשות את זה רגולטיבית.

נעה אלפמט-לפלר: יש אפשרות לחסימת ערוצים ותוכניות.

דניאלה גרדוש: הילדים לא יודעים לעשות את זה.

אורי אורבך: צריך לבקש את הסיסמה מהילדים.

לימור בן שושן: אפשר לחייב את יצרני הטלוויזיה למכור רק כאלה.

דני דנון: אנחנו נוסיף להחלטה משפט האומר שהוועדה קוראת לחזק את המיזם המשותף ברשות השנייה ובמשרד החינוך בנושא אוריינות תקשורתית.

דני דנון: אנחנו בוועדה נמשיך לעקוב אחרי הנושא.

דני דנון: תודה רבה לכולם.