הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 18, פרוטוקול מספר 15, 2009-09-30 14:30

דני דנון: צהרים טובים ושלום לכולם.

דני דנון: אני מודה לחברים שהגיעו.

דני דנון: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד.

דני דנון: אנחנו פותחים את הדיון בנושא נגישות ילדים למגרשי כדורגל בישראל.

דני דנון: הנושא הוא נושא רחב ואני אמקד אותו בשני נושאים עיקריים.

דני דנון: הדיון הוא דיון ראשוני והמשכו יהיה בביקור הוועדה במגרשים כדי לראות איך מגדילים את מספר הילדים שמגיעים פיזית להיות הקהל במגרשים.

דני דנון: כפי שאתם יודעים, בארצות-הברית ובמקומות אחרים בעולם, החוויה של הספורט היא חוויה משפחתית לחלוטין ובארץ אנחנו רואים שהמספרים קיימים וילדים מגיעים אבל במספרים נמוכים וזה בגלל האווירה ביציעים ולעתים, במקרים חריגים, בגלל אלימות כאשר עכשיו היה סיפור היסטורי של מכבי חיפה והיה איזשהו מקרה של פגיעה היסטורית.

דני דנון: אנחנו כוועדה לזכויות הילד רואים חשיבות בנושא הספורט גם בגלל שמי שצופה בספורט הוא מפתח אורח חיים ספורטיבי במקרים רבים וגם ככלי חינוכי.

דני דנון: צריך לראות איך מגדילים את מספר הילדים שמגיעים וזאת על ידי יצירת אווירה יותר נעימה במגרשים.

דני דנון: אני ארצה לשמוע כאן רעיונות ולבדוק מה קורה בעולם מבחינת יציעים מיוחדים למשפחות, מחירי כרטיסים שדרך אגב זאת אחת הסיבות לדיון כי קיבלנו פניות מאנשים שאמרו שהכרטיסים של הילדים אוזלים במהירות ואז מי שבא עם ילדיו צריך לשלם מחיר מלא, דבר שמהווה הוצאה נכבדה להורים רבים בישראל.

דני דנון: אני רוצה שנמקד את הדיון גם במחיר הכרטיסים אבל יותר בנקודה של יצירת אווירה כך שילדים ומשפחות יוכלו להגיע לאצטדיון ולשהות בו בצורה נעימה ועל ידי כך להגדיל את מספר הנוכחים.

דני דנון: אני יכול לומר לכם גם מניסיון אישי שלי וגם מניסיון של רבים מחבריי שכאשר הולכים למשחק עם הילד, שומעים את האישה אומרת תיזהר וזה כאשר בסך הכל הולכים לאירוע שהוא חווייתי ומשפחתי, אבל קיים סטריאוטיפ שבמקום הזה, באצטדיון, באמת צריך לשים לב ולהיזהר.

דני דנון: אני פותח את הדיון ואשמח לשמוע את הערות החברים.

יניב כהן: אני חושב שצריך לגעת בתשתיות, במתקנים ובחינוך.

יניב כהן: זאת אומרת, כל הבעיה שנוצרת, נקרא לה בעיית האלימות, מונעת מהמשפחות להגיע אבל אני חושב שאם נתייחס לחינוך ולתשתית-מתקנים, זה יקל עלינו.

דני דנון: כשאתה אומר תשתית, אתה מתכוון לבניית אצטדיונים חדשים.

יניב כהן: כן.

דני דנון: אני יודע שמכבי חיפה בונה מתקן חדש.

יניב כהן: אנחנו לא דוגמה טובה.

יניב כהן: הלוואי וכל המדינה הייתה כמו מכבי חיפה, עם כל הצניעות.

יניב כהן: יש לנו מתקנים מצוינים וגם אצטדיון שנבנה עכשיו.

דני דנון: באצטדיון שנבנה יש התייחסות לנושא המשפחות והילדים?

יניב כהן: יהיה בעתיד, כן.

דני דנון: מה הולך להיות שם?

יניב כהן: אני מאמין שבעוד שלוש שנים זה יהיה מוכן ואז יצאו בקמפיינים.

דני דנון: יש יציע מיוחד למשפחות ולילדים?

יניב כהן: לא.

אורית רז: אני חושבת שההחלטה לבנות יציע היא לא טכנית אלא היא בעיקר אדמיניסטרטיבית כי ברגע שאתה מכריז על יציע כיציע משפחות ואתה מכריז עליו ככזה ונערך ברמת אבטחה, שאר הדברים הם שוליים וזה לא משנה באיזה אצטדיון זה קיים אלא זה משהו שאתה מבודד אותו ויוצר אותו כאיזשהו מקום סטרילי ומוגן מהדברים שאנחנו כאימהות חוששות.

אורית רז: החשש שלנו בעיקר הוא מאלימות שקיימת מצד הקהל במגרשים, מצד המשטרה, מצד כל מיני גורמים כאלה ואחרים, וברגע שאתה מכריז על יציע כעל יציע משפחתי ואתה דואג שאך ורק משפחות ייכנסו אליו, מן הסתם תהיה בו פחות אלימות, פחות קללות, פחות דברים שאנחנו חוששים מהם.

דני דנון: היה ניסיון כזה?

דני דנון: יש איזה פיילוט שעשיתם?

אורית רז: כהתאחדות לכדורגל העלינו את זה.

אורית רז: דיברנו על יציעים סטריליים, דיברנו על החווייתיות שבעניין הזה, לבודד את היציע הזה, לצבוע אותו בדברים שיגרמו לילדים חוויה ומשהו שהם יזכרו וייהנו ממנו, מוזיקה, חלוקת פריטים לעידוד ומשהו שהילדים יקבלו אותו כחוויה.

אורית רז: אני לא חושבת שמישהו אי פעם עשה את זה בארץ.

דני דנון: האם מישהו יודע אם זה נעשה בעולם?

שי גולומב: היה שינוי בחקיקה ואני לא יודע אם הוא נכנס לתקנון ההתאחדות או לא בנוגע למחירי כרטיסי ילדים ונוער.

אורית רז: הבאתי לכאן כמה נתונים בנושא מחירי הכרטיסים וכמויות הכרטיסים שנמכרו.

שי גולומב: אני מדבר על התקנון.

שי גולומב: היום התקנון של ההתאחדות קובע ש-20 אחוזים מסך הכרטיסים למשחק, מינימום, מוקצים לבני נוער.

דני דנון: זה קורה בפועל?

שי גולומב: מה שקורה בפועל הוא שיש קבוצות שכוללות את זה עם המנויים ואז מבחינתן זה לא רלוונטי.

דני דנון: רק על המנויים?

שי גולומב: לא.

שי גולומב: 20 אחוזים מסך הכרטיסים למשחק מסוים צריכים ללכת לבני נוער.

דני דנון: את זה הבנתי אבל השאלה מה קורה בפועל היום.

שי גולומב: בפועל אנחנו מקבלים תלונות על כך שבני נוער מגיעים ואין כרטיסים לבני נוער או שהם אוזלים או שלא מוצעים למכירה או שספסרים מוכרים אותם, וזה אומר שלא בני נוער קנו אותם.

שי גולומב: מבדיקה שעשינו, ישראל היא המדינה היחידה באירופה, שיש הגבלה על בני נוער.

שי גולומב: בן נוער צריך לקבל כרטיס של בן נוער, נקודה.

שי גולומב: כל ילד צריך לקבל כרטיס של ילד.

שי גולומב: המגבלה היחידה שיש באירופה היא בגודל היציע.

שי גולומב: יש יציע משפחות, ואם הוא מתמלא, הוא מתמלא, אבל בישראל אנחנו לא ממלאים אצטדיונים ואין שום סיבה שהמגבלה הזאת של ה-20 אחוזים תישאר.

שי גולומב: אין שום סיבה והצדקה לכך.

שי גולומב: הטענות תמיד אומרות שהאוהדים מרמים וכולם מנסים לקחת בני נוער.

דני דנון: באירופה יכולים להגיע תיאורטית למשחק של ברצלונה 80 אחוזים בני נוער וישלמו מחיר של נוער?

שי גולומב: ברמה התיאורטית, כן.

שי גולומב: יש רמה של SOLD OUT שזה לא מגיע, אבל ביתר הליגות, שם רמת מכירת מנויים של קדם העונה היא הרבה יותר גבוהה מאשר בארץ.

שי גולומב: בן נוער משלם כרטיס של בן נוער ואין את המשחקים האלה.

דני דנון: מה ההתייחסות של ההתאחדות לגבי זה?

אורית רז: אנחנו הצענו הצעה ואני חושבת שנאמר כבר בהנהלת ההתאחדות שהמפתח להביא משפחות לכדורגל טמון במחירי הכרטיסים.

אורית רז: מי שהרימה את הכפפה הזאת בשנה שעברה הייתה בני יהודה שהחליטה שהיא מורידה את מחיר הכרטיס ל-50 שקלים לכל אחד, לכל משחק ובכל מצב.

דני דנון: כל בני הנוער.

אורית רז: כולם.

אורית רז: כולל כולם.

דני דנון: גם מבוגרים.

אורית רז: כולם משלמים 50 שקלים.

אורית רז: יש לי כאן נתונים של הפועל תל-אביב שגובים 80 שקלים עבור מבוגר ו-40 שקלים עבור ילד או חייל.

דני דנון: עם הגבלה במספר הילדים?

אורית רז: אני לא יודעת לגבי הגבלה.

אורית רז: אני רואה כאן מספרים שנמכרו בפועל.

אורית רז: לפי הנתונים שיש לי, כמות כרטיסי המבוגרים היא 90 וכמות כרטיסי הילדים/חיילים היא 328.

אורית רז: זה כבר מפריך את הטענה שהועלתה כאן כי אחוז המכירות כאן הרבה יותר גבוה.

שי גולומב: עובדתית מגיעות תלונות.

שי גולומב: אנשים לא מקבלים כרטיסי נוער וילדים משלמים לספסרים.

שי גולומב: זה עובדתית.

שי גולומב: זה בכל משחק.

שי גולומב: התלונות מגיעות שבוע אחרי שבוע.

אורית רז: שוב, זאת החלטה של קבוצות.

דני דנון: אני רוצה לקבל את התקנון של ההתאחדות.

דני דנון: ה-20 אחוזים שצוינו כאן, זה חשוב.

דני דנון: קודם כל, זה יפה ואני מברך על כך שיש 20 אחוזים אבל צריך לראות אם זה מבוצע בפועל.

אורית רז: או נאכף.

דני דנון: נכון.

דני דנון: אם לא, מה אפשר לעשות כדי שזה כן יקרה, כי אני מניח שאם היו לנו 20 אחוזים במגרשים, זה היה מצב טוב, אבל להרגשתי גם ה-20 אחוזים האלה בפועל לא ממומשים.

שי גולומב: מרבית האוהדים הם כן בני נוער ואלה לא אנשים שלא זכאים לכרטיסים של בני נוער.

שי גולומב: בראשית הישיבה דובר על איך זה עובד באירופה ואני רוצה לשים דגש על גרמניה.

שי גולומב: בגרמניה, מתוך הנחה שהאוהדים הם בני נוער, החלק העיקרי שבהם, בשנות ה-80 הקימה המדינה פרוייקט שנקרא פרוייקט האוהדים, ה-פן פרוג'קט, שזה פרוייקט של עובדים סוציאליים שעובדים בשלושת הליגות הבכירות, עובדים שמוכשרים לעבוד עם אוהדי כדורגל בני נוער וזה לא שונה משום תנועת נוער אחרת.

שי גולומב: המועדון שם שליש מהתקציב, המדינה היא פדרציה והעיר בה הקבוצה יושבת.

שי גולומב: בכל מועדון יושב עובד סוציאלי.

שי גולומב: זה מתוך התפיסה שבני הנוער, האוהדים, צריכים לקבל יחס מיוחד.

שי גולומב: יוצאים אוטובוסים, כמו בטיול שנתי.

שי גולומב: באים כל האוהדים הצעירים וכולם עם אישור מההורים שלהם, עולים על האוטובוס וההורים יודעים שהילדים עד גיל 16 או 17 שהם פעילים בפרוייקט מגיעים עם מבוגר אחראי ומגיעים ליציע המשפחות.

שי גולומב: את זה המדינה מממנת בגרמניה מתוך הכרה שהאוהדים הם בני נוער ומתוך הכרת הערך התרבותי של הספורט.

שי גולומב: זה המקרה הכי בולט של פעילות עם בני נוער, מתוך ההכרה שמרבית האוהדים הם בני נוער.

אורי חרל"פ: לא נמצאים כאן נציגי האגודות.

דני דנון: כנראה יש סיבה לכך שהם לא כאן.

יניב כהן: בשם מכבי חיפה אני יכול לומר שאנחנו 20 אחוזים מוציאים ומשתדלים שזה יגיע לבני נוער ושהכרטיסים לא ילכו לספסרות.

יניב כהן: אנחנו שמים דגש על העניין הזה של ה-20 אחוזים ומאוד חשוב לנו עניין המשפחות והילדים, אבל זה מצד מכבי חיפה.

אורי חרל"פ: 90 אחוזים מהמשחקים היציעים ריקים.

אורי חרל"פ: אין בעיה של אחוזים בכלל.

אורי חרל"פ: למה אי אפשר לתת חצי אצטדיון?

אורי חרל"פ: נבחרת ישראל משחקת, גוש שלם ריק ולמה אי אפשר לחנך ילדים לבוא למשחק כזה?

אורית רז: דרך אגב, זה נעשה.

אורי חרל"פ: הבעיה שלנו היא שאין לנו מועדונים.

אורי חרל"פ: יש קבוצות אבל אין מועדון.

אורי חרל"פ: אם היה מועדון, המועדון היה דואג שכל קבוצות הנוער שלו היו באות למשחקים עם ההורים.

אורי חרל"פ: מי שקרא את הכתבה היום על באר-שבע, שהיה פעם מועדון פאר, היום זה לא מועדון.

אורי חרל"פ: אספו שחקנים מכל המדינה ואז למה שהבאר-שבעים עם הילדים שלהם יבואו לראות אותם?

אורי חרל"פ: הם לא מכירים אף שחקן.

יניב כהן: אתה עושה הכללה.

יניב כהן: אל תגיד אין מועדון כי יש מועדון אחד בחיפה.

אורי חרל"פ: זה מועדון אחד.

אורי חרל"פ: אין מועדונים לא רק בכדורגל אלא בכלל.

אורי חרל"פ: אין מועדונים במדינת ישראל אלא יש קבוצות.

אורי חרל"פ: מועדון זה מקום שאתה יכול לבוא אליו והילדים יכולים להגיע אליו.

אורי חרל"פ: בואו נראה איך כל שחקני הנוער והילדים של אותה אגודה, של אותו מועדון, באים למשחק, שהם ירצו לבוא, ואם הם יבואו וההורים שלהם יבואו, יבואו עוד אנשים.

אורי חרל"פ: ה-20 אחוזים או ה-80 אחוזים, לא זאת הבעיה.

אורי חרל"פ: הם לא רוצים לבוא למשחקים.

אורי חרל"פ: אלה שמתלוננים, אלה שרוצים, אבל איזה אחוז מהאוכלוסייה רוצה ללכת ולראות משחקים?

אורי חרל"פ: אם הוא רוצה, תן לו.

אורי חרל"פ: חנך אותו מגיל בית הספר.

אורי חרל"פ: אתה צודק, זאת בעיה חינוכית איך לראות ספורט.

אורי חרל"פ: גם אנחנו עושים כאן טעות.

אורי חרל"פ: למה כדורגל?

אורי חרל"פ: למה אנחנו לא מדברים איך מחנכים בני נוער לבוא למגרשי ספורט?

אורי חרל"פ: כדורגל, כדוריד, למה דווקא כדורגל?

יניב כהן: אמרתי חינוך ותשתיות.

אורי חרל"פ: אתה היית מאה אחוז אבל הנושא הוא כדורגל.

יניב כהן: כל ספורט.

יניב כהן: חינוך ותשתיות.

יניב כהן: עכשיו בוא נתחיל לדבר.

אורי חרל"פ: האולמות של מכבי תל-אביב, הפועל תל-אביב, הפועל ירושלים בכדורסל, חוץ מגביע אירופה, עומדים ריקים.

אורי חרל"פ: למה לא לחנך את הנוער והילדים לבוא ולראות גם כדורסל?

אורי חרל"פ: למה רק כדורגל?

אורי חרל"פ: ועדת הספורט והחינוך, ביחד אתכם, לפי דעתי זאת משימה לאומית.

אורי חרל"פ: צריך להיות חינוך לראות ספורט ושיהיה מועדון.

דני דנון: אני רוצה להתחבר למה שאמרת לגבי היציעים הריקים, דבר שמפריע לכולנו.

דני דנון: איך אתה מסביר את הקבוצות שגם לא נמצאות כאן ומעדיפות שהיציעים יהיו ריקים?

אורי חרל"פ: ולא להכניס את הילדים.

דני דנון: לא בחינם אלא להכניס במחירים זולים.

אורי חרל"פ: ב-10 שקלים.

דני דנון: שיכניסו את הילדים כדי שיבואו ויראו.

דני דנון: יש לך הסבר לזה?

אורי חרל"פ: וייתנו להם בתחילת העונה חולצה של הקבוצה.

דני דנון: למה זה קורה?

אורי חרל"פ: לא יודע.

יניב כהן: אף אחד לא מממן ולא נותן תקציבים למועדוני כדורגל.

יניב כהן: יענקל'ה שחר בא ושם עשרות מיליונים בקבוצה שלו.

אורית רז: זה לא רק זה אלא מדובר גם בסידורי אבטחה ושיטור, הוצאות בהן הקבוצות נושאות בעצמן במשחקי ליגת העל.

דני דנון: זאת אומרת, לקבוצה או מועדון שווה שהיציע יהיה ריק מאשר ישבו בו ילדים?

אורית רז: הם צריכים לאבטח אותו.

דני דנון: הם שוטרים וסדרנים.

אורית רז: בדיוק.

דני דנון: כמה עולה לפתוח יציע?

יניב כהן: הרבה מאוד כסף.

אורית רז: זה מגיע למאות אלפי שקלים.

אורית רז: כל יציע שאתה פותח, עולה הרבה.

אורית רז: אני יודעת את זה מההתאחדות לכדורגל כי הרבה פעמים אנחנו מתלבטים אם לפתוח יציע נוסף.

אורית רז: יש לנו את היציע המערבי ואת היציע המזרחי, והרבה פעמים אנחנו מתלבטים אם לפתוח את היציע המזרחי כי התחזוק שלו מבחינת שיטור וסדרנות, זה מאות אלפי שקלים.

יניב כהן: אם אני אנסה לגעת ברמת המיקרו, לסבר את אוזן הנוכחים כאן, משחק רגיל – לא משחק רגיש – בגלל השעות, שוטר זה סדר גודל של 400 שקלים לקבוצה.

יניב כהן: סדרן עולה קצת פחות ויכול להגיע ל-300 שקלים.

יניב כהן: יש משחקים אליהם מגיעים 5,000 אוהדים, וזה המקרה הטוב – זה לא המקרה שלנו אבל זה המקרה הטוב – ולשם באה המשטרה ושרירותית קובעת 100 סדרנים ו-100 שוטרים, אבל על מי?

יניב כהן: על 2,000 אוהדים?

יניב כהן: בוא תעשה עכשיו ת החשבון.

יניב כהן: 100 כפול 400 ו-100 כפול 300, תעשה 2,000 אוהדים שזה 500 הזמנות, 500 מנויים ו-1,000 כרטיסים, ותראה שהקבוצה מפסידה כסף וזה נתון שהוא בדוק.

יניב כהן: יש אחריות לבעלי הקבוצות מבחינה כלכלית והם לא מכניסים כסף אלא הם מפסידים כסף.

יניב כהן: זאת בעיה שאני בטוח שאורית יכולה לפרט בנושא הזה אבל המשטרה כאן צריכה לתת את האחריות לעניין הזה או הממשלה או אני לא יודע מי.

יניב כהן: סעיף אבטחה לקבוצת כדורגל בתקציב שלה השנתי, הוא הרבה מאוד כסף וזה חלק מהחשבון שעושות קבוצות.

אבי בר: היה הרבה יותר חשוב לי שיהיה כאן מיקרופון ואולי הבשורה תצא מכאן.

אבי בר: זה לא סתם ולא מקרה שהקבוצה היחידה שנמצאת כאן ביום שהיא אולי הכי עסוקה בשנה – יש היום את המשחק מהגדולים שיש – זאת מכבי חיפה, היחידה שמצאה לנכון לבוא לכאן.

אבי בר: מכבי חיפה לא פועלת לפי שום סטנדרט ישראלי אלא היא פועלת לפי סטנדרטים אירופאיים וזה שמצאתם לנכון להגיע לכאן, ביום כזה עמוס, זה רק מעיד על ההתנהלות שלכם.

אבי בר: לא ניתן להסיק, וחבל שאתם היחידים כאן, מההתנהלות של מכבי חיפה על התנהלות של מועדונים ואגודות ספורט בישראל.

אבי בר: הם אירופה, הם לא קשורים לכאן.

אבי בר: באמת, ייאמר לזכותם.

דני דנון: אולי בגלל זה הם נמצאים היכן שהם נמצאים.

אבי בר: אין ויכוח בכלל.

אבי בר: ליגה משלהם.

אבי בר: הם לא קשורים לכלום.

אבי בר: הם לא כדורגל ישראלי.

אבי בר: יש את כל שאר המועדונים ותאמין לי שהם לא עסוקים היום, אין להם היום כלום, רק לראות יחד אתנו טלוויזיה, לראות את החבר'ה שלנו בבורדו, אבל הם לא מצאו לנכון להגיע לכאן כי זה פשוט לא מעניין אותם.

אבי בר: אני לא בן אדם של תחושות.

אבי בר: אנחנו אנשים של מחקר, בטלוויזיה בודקים רייטינג, בודקים הכנסות, בודקים שיעורי צפייה ובודקים גם מחקרים אמפיריים של גילאים מסוימים שמגיעים לאצטדיונים, פילוח וחתך סוציו אקונומי כדי לדעת מי הקהל שלך ולדעת למי אתה מדבר בכלל.

אבי בר: אתה מגלה שהגיל הממוצע בתוך הצופים של הכדורגל שמגיעים לאצטדיונים, לא גיל הצופים אלא מי שמגיע לאצטדיונים, הולך ועולה משנה לשנה.

אבי בר: זה אומר שהדור החדש לא מגיע לאצטדיונים.

אבי בר: שוב, אתה בא למכבי חיפה ויש לך שירותים מסודרים שנראים כמו מקלחות של בית מלון, ובאצטדיון החדש הם בונים את זה במיוחד כדי שיהיו פסיליטיס מיוחדים, מגרש האימונים שלהם נראה כמו מגרש אימונים באירופה, ואתה תגיע למכבי נתניה ואתה תגיע לפתח תקווה ואתה לא תבוא שוב אחרי דקה שתהיה שם כי אין שירותים.

אבי בר: אם אין שירותים, זה סטנדרט, ואם יש שירותים, הצחנה אדירה ואתה לא יכול לשים את הבן שלך שלא מגיע לאסלה בכלל – סליחה על הביטוי במושב הכנסת – ולעשות את צרכיו באיזושהי אסלה מצחינה.

אבי בר: אני אוהד מכבי נתניה, גדלתי במועדון הזה, הייתי שם שנים, לקחתי את הבן שלי למשחק אחד פעם אחת בגלל התפקיד שלי.

אבי בר: ישבתי אתו בתא הכבוד שם, מה שנקרא תא כבוד בנתניה, ולא הלכתי לשירותים והילד עשה את צרכיו על הקיר בתא הכבוד.

אבי בר: זאת אומרת, אם זה תא כבוד, מה קורה לאוהדים שבאמת משלמים את ה-40 שקלים ולא נכנסים בכרטיס הזמנה?

אבי בר: אגב, בכדורסל הם כן מנסים לעשות כל מיני מהלכים.

אבי בר: הם מנסים להביא כל מיני עידודים, להביא אוטובוסים במחירים של 10 שקלים.

אבי בר: משחק כדורגל – וההתאחדות כאן קצת מתחסדת יתר על המידה, ואין לי שום טענות אליך אורית, יש לי חברות יקרה עם ראשי ההתאחדות והטענות יכולות להיות מופנות אליהם אישית ולא אליך – משחק כמו לוכסמבורג יודעים מראש שאף אחד לא רוצה לבוא למעט מי שקנה מנוי והוא בא.

אבי בר: המשחק אמנם משודר בטלוויזיה אבל הוא כמעט חסר ערך ספורטיבי.

אבי בר: תביאו את הילדים בשקל או בחינם.

קריאה: הביאו אותם ברגע האחרון.

אבי בר: יפה.

אבי בר: מתי זה היה?

אבי בר: ארבע שעות לפני המשחק.

קריאה: זה לא עניין את הילדים.

אורית רז: אנחנו פנינו לכל השחקנים, 30 אלף במספר, המסונפים להתאחדות הכדורגל ולמועדונים.

אבי בר: באיזה יום זה היה?

אבי בר: ניסינו באמת ליצור דיאלוג עם ההתאחדות כדי שנתקשר את זה.

אבי בר: יש לכם מדיה זמינה, זולה, חינם לעשות איזשהו משהו, במיוחד ששידרנו את המשחק, אבל זה לא נחמד לשדר משחק אם יציעים ריקים.

אבי בר: אמרנו שיהיו שם ילדים וקצת נחבר אותם גם לנבחרת ולשחקנים, אבל זה הגיע בדקה ה-90 כאשר זה היה מעט מאוחר מדיי.

אבי בר: שוב, אין לי תלונות וגם לא על לוכסמבורג.

אבי בר: אני חושב שקודם כל, אמרו כאן נכון שני הצדדים, מדובר בתשתיות עצמן.

אבי בר: גם אם אתה רוצה להביא את הילד, מחיר הכרטיס ברוב המקרים הוא פחות רלוונטי מחוסר הכיף להביא את הילד שלך.

אבי בר: אתה מביא אותו להיכל נוקיה בכדורסל, יש לך פסיליטיס.

אבי בר: אתה מביא אותו לאצטדיון מכבי נתניה, אתה קצת מתחיל להזיע באצבעות הקטנות כי לא נעים לך להביא את הילד שלך לשם.

דני דנון: באיזה אצטדיונים אתה יכול לומר לי שהיום חוויית המשחק היא סבירה?

אורית רז: שלושה.

אבי בר: שלושה.

אבי בר: חיפה, בלומפילד, טדי חצי-חצי ואצטדיון רמת גן, אבל כמעט לא מתקיימים בו משחקים.

אורית רז: בדוק שהקהל והצופים במשחק מתנהגים בהתאם למתקן אליו הם מגיעים.

אורית רז: זאת אומרת, אם תכניס קהל למתקן שהוא איכותי והוא נוח ונעים למראה, הקהל יתנהג בצורה אחרת לגמרי לעומת ההתנהגות באצטדיונים אותם תיאר אבי, אלה שלא ראויים למעשה לאדם, שיש לנו בארץ.

אורית רז: ההתנהגות היא בהתאם.

אורית רז: האלימות היא בהתאם.

דני דנון: רחל, נמצאים כאן נציגים של הטוטו?

רחל סעדה: הם לא הגיעו.

יניב כהן: אגב, בעניין של הטוטו אני חייב לומר שאני חושב שהם נותנים סכומים מאוד מאוד נכבדים למתקנים.

יניב כהן: הם נותנים סכומים יפים מאוד.

יניב כהן: אמר אורי, ובצדק, כך אני חושב, שעניין המתקנים והתשתיות שהוא גם קשור בחינוך, הוא צריך לבוא מכאן כפרוייקט לאומי.

יניב כהן: לפני כמה שנים הייתה איזושהי כתבה של עמנואל רוזן נדמה לי כאשר נתב"ג 2000 היה פרוייקט לאומי.

יניב כהן: הוא עשה השוואה למגרשי הכדורגל ולמתקני הספורט בכלל, ואם אתם רוצים לבנות משהו טוב, צריכים לתת יד.

יניב כהן: קרן המתקנים עושה את זה באחוזים מאוד נכבדים ואני חושב שהמקום של מקבלי ההחלטות כאן לעשות את זה כפרוייקט לאומי.

יניב כהן: אין לי ספק שזה הבסיס שיביא את המשפחות ואת הילדים למגרשי הכדורגל.

אבי בר: אנחנו כל הזמן מדברים על הכדורגל אבל זה גם קורה בענפים אחרים.

אבי בר: אנחנו משדרים הרבה מאוד ענפי ספורט ישראלי והכדורגל הוא בנקודת הקיצון בעולם הזה של ילדים שלא מגיעים למתקנים.

אבי בר: אני חושב שאם לא יגדירו את זה הן בהתאחדות והן במועצה להסדר ההימורים בספורט שניזונה מהספורט עצמו, בטח מהכדורגל, כמשימה עילאית ולא ייקחו נתונים יבשים ויבינו שגיל הצופים במגרשים עולה משנה לשנה, אנחנו נמצא את עצמנו בעוד עשר שנים – ואני לא רוצה להעליב אף אחד – כאשר מגיעים אנשים בני 40 ו-50 ו-60 ואין דור המשך.

אבי בר: המועדונים גדלים.

אבי בר: מועדון כמו ליברפול גדל על הילדים שלו ועל הנוער שלו ועל הבוגרים שלו אבל לנו לא יהיה דור המשך.

אבי בר: אז בעצם נצטרך להשקיע הרבה יותר כדי להביא את הילדים האלה כאשר עכשיו עוד ניתן להציל ולא בהרבה כסף.

אבי בר: אפשר לייצר מתקן מסוים – אגב, זה קורה בחוץ לארץ כאשר מדינות כמו הולנד בונות וזה יכול להיות מגרש לא מהלהיטים הגדולים.

אבי בר: אפילו בתורכיה, מדינה שכביכול לא מסודרת יותר מדיי מבחינת כדורגל, בנו יציע מיוחד להורים וילדים כאשר כל שאר המגרש הוא לא נראה מי יודע מה, אבל לפחות יציע אחד ישנו ואתה יודע שאתה מביא אליו את הילד ויש שם אגף קטן שיכול למכור נקניקיות ויכול למכור פופקורן ולא דברים אחרים.

אבי בר: צריך לבנות תשתיות וסטנדרטים אחרים.

אבי בר: הדבר השני הוא החינוך עצמו, החינוך לאהבת הספורט והחינוך לחיבת הספורט.

אבי בר: אני מודה שתקשורת הספורט הרבה פעמים יורקת לבאר ממנה היא שותה ובעצם משמיצה הן את הכדורגל והן את הספורט בכלל בארץ.

אבי בר: אנחנו, כולל ערוץ הספורט, חוטאים בזה מדי פעם אבל אין ספק שצריך לבוא כחלק ממערכת החינוך וזה לא רק משהו של ההתאחדות או רק משהו של המועצה להסדר ההימורים בספורט אלא משהו טיפה יותר גלובלי.

אבי בר: אני אומר, ואני לא אומר את זה סתם, שבעוד עשר שנים אנחנו לא נמצא ילדים במגרשים ויהיה הרבה יותר קשה להחזיר אותם.

קריאה: לא תמצא גם את ההורים.

אבי בר: אולי.

אבי גור: יושב-ראש ארגון ההורים הארצי בבית חולים אבל הנושא מאוד חשוב לו.

אבי גור: למען הגילוי הנאות אומר שאני גם לשעבר מנכ"ל מכבי חיפה.

אבי גור: אני גם חבר מועצה באגודה שמנהלת לא רק את הכדורגל אלא גם את שאר ענפי הספורט וצריך לחשוב גם על הנושאים האלה ואיך הם באים לידי ביטוי באצטדיונים.

אבי גור: אני רוצה לומר כארגון ההורים שיש לנו אכזבה גדולה מהדרך בה מדינת ישראל מתכננת את הנושא, מהדרך שבה היא מתייחסת לנושא, אין שום תוכנית חמש-שנתית או עשר-שנתית.

אבי גור: אני יכול לומר שבתוקף זה שאני גם פעיל במכבי חיפה, אני מודע למה שנעשה בעולם בתחום הזה.

אבי גור: אני יודע מה זה לבנות אצטדיון.

אבי גור: אני יודע מה זה לבנות אצטדיון טוב.

אבי גור: אני יודע מה זה לבנות אצטדיון מצוין.

אבי גור: אני יכול לומר שבישראל אין במשרד החינוך ואין במשרד הספורט כרגע את האנשים שיכולים להוביל אותנו לדברים האלה.

אבי גור: צריך להקים איזשהו צוות כאן בוועדה שיעקוב כדי שהורים וילדים יוכלו להיכנס למגרשים.

אבי גור: היום אי אפשר לעשות צרכים, אי אפשר להיכנס למגרש, אין ביטחון, משטרת ישראל העבירה את הנושא לעבודה בשכר, אין תכנון למעט מה שקורה באותו רגע ועובדה היא שהם לא נמצאים כאן בישיבה.

אבי גור: כל הגורמים האלה לא יושבים ביחד ורואים את התוצאות בשטח.

אבי גור: דרך אגב, ליעקב שחר יש תוכניות והוא מוכן גם להשקיע, ויש עוד כמה כמוהו בישראל שמוכנים להשקיע עשרות מיליוני שקלים באצטדיונים.

אבי גור: כל הסיפור של הבירוקרטיה הממשלתית תוקע את הנושא ויש מקום שוועדות הכנסת שחלק מהעבודה שלהן הוא הפיקוח על עבודת הממשלה יתערבו, ידרשו הצגת תוכנית חמש-שנתית כדי שההורים יוכלו לחזור למגרשים.

דני דנון: אני רוצה לשאול את אורית.

דני דנון: היו ניסיונות של הציבור הדתי לאומי בנתניה אני חושב ובעוד מקומות כשהעבירו את יום המשחק ליום שישי או ליום ראשון.

דני דנון: זה הביא יותר ילדים למגרשים?

אבי גור: אני אומר כן.

דני דנון: אתה יכול לתת דוגמאות?

אבי גור: אני מציע שתפנה לאגודות והם ייתנו לך גם את המספרים.

אבי גור: במכבי חיפה יש מספרים.

יניב כהן: סליחה, איזה מכבי חיפה?

אבי גור: אני אביא לך את כל הפעילות.

יניב כהן: איזה מכבי חיפה?

יניב כהן: כדורעף, כדורסל, כדורגל?

אבי גור: בכל ענפי הספורט.

יניב כהן: אתה נותן כאן נתונים שסלח לי אבל אני לא מכיר אותם.

יניב כהן: אני לא יודע על מה אתה מדבר.

דני דנון: היום כולנו מכבי חיפה.

דני דנון: את אומרת שהמעבר כן היה כזה?

אורית רז: במשחקי הנוער אין לי איזושהי בקרה רשמית לגבי מי מגיע למשחקים ומה מספר האנשים שמגיעים למשחק.

אבי גור: אני מדבר בשם אגודת מכבי חיפה.

יניב כהן: אגודה, לא מועדון.

אבי גור: לא מועדון.

יניב כהן: תגיד כדורעף וכדורסל.

אבי גור: אמרתי את זה במפורש.

יניב כהן: אתה לא יכול לתת נתונים.

דני דנון: הבנו את נושא מכבי חיפה.

דני דנון: אני רוצה לשאול לגבי משחקים בשבת וימי חול.

אורית רז: אני יודעת אך ורק לגבי משחקי חול.

אורית רז: לנו אין בקרה לגבי משחקי הנוער, כמה מגיעים במידה שהמשחק הוא כזה או אחר.

אורית רז: זה יותר עניין של עניין.

אורית רז: אם יש שתי קבוצות דתיות או קבוצות מעורבות שבחרו לשחק את המשחק שלהן ביום שהוא לא שבת, זה לא בהכרח הביא יותר קהל.

דני דנון: אני לא מדבר על הנוער אלא בכלל.

דני דנון: מה יקרה אם הבוגרים ישחקו למשל בימי ראשון או בימי שישי?

אורית רז: המשחק המרכזי הוא תמיד ביום חול ולא בשבת.

דני דנון: מבחינת נוכחות של ילדים בקהל, זה משפיע או לא?

אורית רז: אני אומרת לך כאימא.

אורית רז: יש תמיד בעיה כי המשחקים האלה הם בשעה 9 בערב והילדים צריכים לישון בשעות האלה.

אורית רז: דרך אגב, היה משחק של הנבחרת האולימפית והחלטנו לעשות את זה בשערים פתוחים, זה היה ביום שישי בצהרים.

אורית רז: אני חושבת שזה היה נגד איטליה או גרמניה, אחת מהשתיים, ופשוט הגיע קהל בהמוניו ואני חושבת שהיו שם בסביבות ה-14-15 אלף אנשים.

אורית רז: זה היה ביום שישי בצהרים.

דני דנון: לפני כמה זמן זה היה?

אורית רז: לפני שנה ומשהו.

אורית רז: הגיעו בהמוניהם.

אורית רז: זה היה מרגש, יפה וחוויה.

אורית רז: דרך אגב, למשחקי נבחרות מגיעים המון אנשים כי בהכרח יש שם פחות אלימות, המשחקים האלה הרבה יותר מסודרים, האצטדיון מן הסתם הוא ברמה הרבה יותר גבוהה והמשחקים האלה מושכים המון המון ילדים.

אורית רז: בשלושה-ארבעה משחקי נבחרת האחרונים היו המון ילדים ובני נוער.

שמואל חיים: אני רוצה להתייחס לשני דברים.

שמואל חיים: התייחסו כאן לתשתיות ואני רוצה להביא שני מקרים שאני לפחות מודע להם כאשר המקרה הראשון הוא המכבייה שהתקיימה לאחרונה, בקיץ האחרון, המכבייה ה-18 כאשר מכון וינגייט היווה מוקד מאוד רציני למכביית הנוער, ובעצם היווה את המוקד העיקרי.

שמואל חיים: אני שותף לתחושות האלה בנושא התשתיות וראינו את זה בכל הענפים.

שמואל חיים: אם אני לוקח את מכון וינגייט כמכון מוביל היום בתחום הספורט, היה לנו קשה מאוד לתת מענה דווקא לאותו אירוע שכן היה בו קהל, גם בוגרים וגם משפחות שהגיעו אפילו מחוץ לארץ, וגם נוער מבחינת התשתיות של המתקנים אצלנו במכון.

שמואל חיים: מעבר לזה, אני רוצה להתייחס לאירוע נוסף שהתקיים וזה היה אירוע של מוקדמות אליפות אירופה בכדורעף, שם נעשה מהלך מאוד יפה של איגוד הכדורעף להביא קהל לתוך האולם וזה נעשה על ידי פעילות יזומה של האיגוד.

שמואל חיים: כלומר, המצב הוא לאו דווקא – ואני מתרשם כאן מהאנשים שהציגו את הדברים – בעיה של מקום אלא הוא בעיה של הבאת הנוער.

שמואל חיים: הנוער מן הסתם מודע לאמצעים מבחינת תקציב, כלומר, ילד לא ישלם סכומים גדולים כדי לבוא ולראות משחק אלא אם כן יש בו עניין מאוד גדול, והדבר השני הוא הנושא של התחבורה, איך להגיע למשחק, ובנושא של מוקדמות אליפות אירופה פתרו את זה על ידי זה שהביאו הסעות מנקודות מרכזיות ועודדו את הנוער ואת הילדים לבוא, ועובדה שהאולם היה מלא.

שמואל חיים: כלומר, אם רוצים לעודד את הנוער ואת הילדים להגיע למגרשים, ואני מבין שזאת מגמה שהיום הולכת ויש אתה בעיה כי הם לא שם, צריך לעשות מהלכים מרוכזים כאלה כך שבאותם משחקים בהם יש עניין, יעודדו את הנוער להגיע.

שמואל חיים: אני לא מאמין שהבעיה היא המקום ביציעים אלא הבעיה היא רק עלות כרטיס וכאן יש איזשהו תהליך התחלתי של הוזלה ואפשר להעמיק אותו.

שמואל חיים: הדבר השני הוא נושא של הבאת הילדים פיזית עם הסעות או עם התארגנות מאורגנת כך שאותם ילדים ונוער יוכלו להגיע ולצפות במשחקים.

שמואל חיים: אני חושב שכאן הדבר הזה קצת לוקה בחסר.

שמואל חיים: כלומר, לכל אחד נוח לגלגל את האחריות למישהו אחר ומישהו כאן צריך לקחת יוזמה ולהניע את התהליך הזה קדימה.

דני דנון: אני רוצה להתחבר למה שנאמר כאן בקטע של התשתית.

דני דנון: לא צריך להתחיל באצטדיונים כי זאת השקעה ענקית אבל אפשר לקחת יציעים מסוימים ולהפוך אותם ליציעים שמיועדים למשפחות.

דני דנון: אני חושב שאם נתקדם בכיוון הזה, זה יהיה הישג גדול.

דני דנון: הצעד הבא שאנחנו נחליט עליו כוועדה יהיה שנציע לקבוצות, לאחת מהן, לעשות איזשהו פיילוט כדי לראות יחד עם המועצה להסדר ההימורים בספורט ועם משרד התרבות והספורט את תוצאותיו.

דני דנון: נעשה ניסיון ונראה אם מצליחים להגדיל את מספר הבאים.

דני דנון: אני לא מדבר על מכבי חיפה כי שם המצב הוא טוב.

אבי גור: לפעמים חשוב גם לעשות דברים במקום שטוב כדי להגיע למצוין.

דני דנון: אני חולק עליך.

אבי גור: יש לי כרגע תוכנית במגירה, תוכנית של יעקב שחר, איך לעשות ברמה של הקבוצה הכי טובה באמסטרדם.

דני דנון: אני אשמח לראות את התוכנית.

דני דנון: אנחנו נזרוק את הכפפה לקבוצות ונדבר עם חלק מהבעלים של הקבוצות.

דני דנון: אני חושב שגם כלכלית לטווח ארוך זה יהיה שווה להם כי כמו בכל נושא צרכני, אתה משקיע בלקוח שיגדל אתך ויהיה אתך לאורך שנים.

דני דנון: אני חושב שאם נצליח לעורר את העניין הזה, זה יעזור.

דני דנון: אנחנו גם נעשה סיור באותה קבוצה ונרצה לראות את הפיילוט הזה כך שיהיה יציע שנקרא לו חברתי או משפחתי, בו יהיו כל הדברים שנאמרו כאן החל ממחיר הכרטיס ועד השירותים, הישיבה במתקן, כניסות ויציאות שזו חוויה לא נעימה בארץ.

דני דנון: אתה הולך למשחק בארצות הברית, משחק בייסבול או פוטבול באצטדיונים של 80 אלף אנשים או 100 אלף אנשים, אתה לא נוגע באף אחד אלא אתה פשוט עולה במדרגות הנעות, עומד בתור ו-80 אלף אנשים נכנסים למשחק בייסבול או פוטבול ואחד לא נוגע בשני.

דני דנון: בארץ כל כניסה ויציאה היא חוויה לא נעימה ולא מועילה לאוכלוסיית הילדים שאנחנו כן רוצים לראות אותם באצטדיונים.

אורי חרל"פ: צריך גם לרתום את השחקנים לעניין.

אורי חרל"פ: אני רוצה לדעת מתי פעם אחרונה אגודה שלחה את השחקנים שלה לפגוש ילדים ובני נוער פנים אל פנים ולהציע להם לבוא לראות אותם משחקים.

אורי חרל"פ: אם היה בא שחקן מכבי תל-אביב ונפגש עם בני נוער בבתי ספר או במקום אחר, קודם כל הילדים היו מתרגשים שבא אליהם שחקן מהליגה הראשונה ואותו שחקן היה מזמין את הילדים לבוא בעוד שבוע או בעוד שבועיים למשחק ואז ידאגו להם ויהיו להם מקומות.

אורי חרל"פ: כלומר, לרתום את הספורטאים עצמם שימשכו את הנוער.

אורי חרל"פ: הילדים לא קשורים לחבר'ה על המגרש.

אורי חרל"פ: אני קראתי כתבה היום על באר-שבע ונהיה לי חושך בעיניים.

דני דנון: מה היה כתוב?

אורי חרל"פ: הקהל לא מכיר את 11 השחקנים שעולים למגרש.

אורי חרל"פ: אין אף שחקן מבאר-שבע והקהל לא רוצה לבוא כי זה לא מדבר אליהם בכלל.

אורי חרל"פ: זה היה היום בכתבה ב"ידיעות אחרונות".

אורי חרל"פ: אני בכוונה לוקח מקום כאשר כל העיר באר-שבע הייתה מזוהה עם קבוצת הכדורגל.

אורי חרל"פ: אני אומר שהספורטאים עצמם יעשו איזשהו מאמץ כדי שהילדים ירצו לבוא לראות אותם.

יניב כהן: אני מסכים עם הדברים.

יניב כהן: יש שחקנים בוגרים אצלנו שהולכים לבתי ספר לכדורגל שבחסות מכבי חיפה.

יניב כהן: אגב, יש לנו מהצפון ועד רהט.

דני דנון: כמה ילדים במסגרת הזאת?

יניב כהן: סדר גודל של 3,000 ילדים.

דני דנון: במכבי תל-אביב גם יש סדר גודל.

יניב כהן: גם להם יש בתי ספר בחסות, אבל אני לא אתייחס כי אני לא מכיר את העובדות.

יניב כהן: אגב, זה רשום בהסכמים עם השחקנים שלנו שהם מחויבים לכל פעילות חברתית שהמועדון יקבע והם בתורנות עושים את הביקור השבועי כאשר מגיעים שניים-שלושה שחקנים לאחד המקומות שההנהלה קובעת.

יניב כהן: אני חייב לומר לך – אורי הזכיר לי – שיש לנו יציע 13-14 בקריית אליעזר שמיועד אך ורק לילדים ואנחנו ממלאים אותו בסדר גודל של 2,000 ילדים למשחק בחינם.

יניב כהן: אגב, זאת תוצאה של מה שאורי אמר בין היתר.

יניב כהן: זה נושא שאולי כדאי שהוועדה בראשותך תבוא להיווכח במשחק אחד כדי שתראו איך זה נעשה עם הילדים ואיך זה נעשה בפועל.

יניב כהן: באמת אני מציע שהעניין הזה שאורי ציין אותו עכשיו, זה יהיה עוד איזשהו פרמטר בעניין הזה של הקידום כדי שהילדים כן יבואו למשחקים.

אבי גור: במכבי חיפה, גם בשאר הענפים ולא רק בכדורגל, הולכים לבתי ספר.

אבי גור: זה אמור גם לגבי השחייה, גם לגבי האתלטיקה, גם לגבי הכדורסל.

אבי גור: מכבי חיפה היא גם תופעה בנושא של המתקנים בישראל.

אבי גור: זו האגודה היחידה שיש לצד אגודת הספורט אגודת נאמנים, אנשים שמלווים את הקבוצה כבר חמישים שנים לפחות והם אלה שלמעשה הם הבעלים של המתקנים של מכבי חיפה.

אבי גור: הם הצליחו לגרום לכך שמכבי חיפה היא כיום הקבוצה היחידה בישראל שיש לה מתקנים בסדר גודל שאין לאף קבוצה אחרת.

אורית רז: אבי בר נגע קודם בנושא התקשורת.

אורית רז: אני חושבת שהתקשורת צובעת היום את הכדורגל בצבע מאוד אפור.

דני דנון: תקשורת הספורט או התקשורת בכלל?

אורית רז: תקשורת הספורט.

אורית רז: אני חושבת שהוא הגדיר את זה טוב כאשר הוא אמר שהם לצורך העניין יורקים לבאר ממנה הם שותים.

אורית רז: הקהל מקבל שטיפות מוח שהכדורגל לא מעניין, לא רלוונטי, לא קורה כלום במגרשים, אין עניין, הרחבת הליגה וכל מיני דברים שזה מביא את הקהל באיזשהו מקום להצביע ברגליים.

אורית רז: סתם לקחתי כאן נתונים מהמשחקים האחרונים של הפועל תל-אביב ואני רואה פה על פי מכירת הכרטיסים במשחק נגד מכבי פתח-תקווה שהגיעו 600 אנשים, למשחק של מכבי תל-אביב עם בני סחנין, נמכרו 1,800 כרטיסים.

אורית רז: המספרים הם עגומים.

אורית רז: לפני שאנחנו באים ומביאים את כל הקמפיין הזה, אני חושבת שצריך להחזיר את הכבוד לכדורגל, להחזיר את הלגיטימיות שלו לחיינו ולהפוך אותו למוצר תרבותי.

אורית רז: בכל אירופה כדורגל זאת תרבות.

אורית רז: הרבה מזה מגיע דרך התקשורת, דרך מה שהיא מעבירה, דרך המסרים הפשוטים ביותר.

קריאה: המועדונים לא לוקחים את האחריות, אז מה רוצים?

דני דנון: אצל כולם זה מתחיל.

דני דנון: כל אחד יתחיל אצלו בבית ומשם נגיע.

אורית רז: אני חושבת שצריך להחזיר את הרספקט לכדורגל.

דני דנון: בהחלט.

אורית רז: בסך הכל זה הספורט הכי פופולרי היום בארץ.

דני דנון: נכון.

דני דנון: אבי, אתה לא מייצג כאן את כל התקשורת שמכסה את הספורט, אבל אני רואה חשיבות – ועשינו את זה בנושא אחר שקשור לזה והוא תכנים מזיקים בטלוויזיה עם נציגי רשת וקשת והם עכשיו מעלים קמפיין על חשבונם כדי שילדים לא ייצפו בתכנים מזיקים בטלוויזיה ובאינטרנט.

דני דנון: אני מצפה גם ממכם לחשוב על רעיון כזה ולהעלות איזשהו קמפיין חיובי לגבי נוכחות במגרשים, הגעה של בני נוער וצעירים למגרשים, והביקורת שתהיה תוך כדי ואחרי, היא חלק מהדמוקרטיה ואי אפשר לשלוט בה, אבל ברמה החיובית כן צריך לחשוב על איזשהו משהו כדי להראות את המוצר הזה כי המספרים כאן הם עגומים מאוד.

דני דנון: דרך אגב, אני חושב שאם יבואו ילדים, גם ההורים יבואו כי ברגע שהילדים לא באים, גם ההורים לא מגיעים.

דני דנון: אני רוצה לסכם את הישיבה ואני מקריא את הצעת ההחלטה.

דני דנון: הוועדה לזכויות הילד רואה חשיבות רבה בנוכחות דור ההמשך במגרשים.

דני דנון: הוועדה קוראת למועצה להסדר ההימורים בספורט ולהתאחדות לפעול להשקעה ביציעים מיוחדים למשפחות.

דני דנון: הוועדה תסייר במגרשים ותעמוד על התנאים ביציעים.

דני דנון: הוועדה קוראת לעוסקים בענף לקדם קמפיין הסברה לעידוד מעורבות ילדים ונוער במגרשים.

אבי גור: הרעיון שלך הוא יציע משפחתי.

אבי גור: צריך להכניס גם את זה.

דני דנון: כתבנו.

דני דנון: קוראת לפעול להשקעה ביציעים מיוחדים למשפחות.

אורי חרל"פ: תנסה להכניס משהו לגבי הקבוצות עצמן.

אורי חרל"פ: ההתאחדות היא לא הקבוצות.

דני דנון: בסדר.

דני דנון: אנחנו נוסיף: להתאחדות ולמועדונים.

דני דנון: כאן אני אוסיף עוד שורה ואומר שאנחנו מודים למועדון מכבי חיפה שהגיע לישיבה ורואים בצער רב את אי היענותם של שאר המועדונים שלא הגיעו לדיון הזה.

דני דנון: אנחנו נפנה באופן ישיר לבעלי הקבוצות.

דני דנון: אני מודה לכל הנוכחים שהגיעו.

דני דנון: אנחנו נקיים עוד דיון שיהיה על אחד המגרשים ויהיה בהמשך לישיבה הזאת.

דני דנון: נתאם סיור ודיון במגרש עצמו כדי שנוכל לראות בעיניים את הדברים, ואחר כך נתחיל לגלגל את המהלך הזה.

דני דנון: אני מודה לכל הנוכחים ומאחל לכם חג סוכות שמח והצלחה היום למכבי חיפה.

דני דנון: היום כולנו ירוקים.