הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 18, פרוטוקול מספר 12, 2009-09-02 10:00

דני דנון: בוקר טוב לכולם.

דני דנון: אני מתכבד לפתוח את הישיבה בנושא יחס החברה הישראלית לילדי עולים מאתיופיה.

דני דנון: ראשית, אני מתנצל בפני החברים על ההתראה הקצרה, קיוויתי שלא נצטרך את הישיבה הזאת ולצערי הרב ראינו שמה שקורה ברגעים אלו בפתח-תקווה, זה קריאת אזהרה וקריאת התעוררות לכנסת, לחברה הישראלית.

דני דנון: אנחנו גם לא הבאנו לפה את הילדים או את הוריהם כי הם כעת נמצאים באיזה שהוא שלב, אנחנו נשמע מה קורה כרגע בעיריית פתח-תקווה, כשילדים יושבים ועדיין לא יודעים איפה הם הולכים ללמוד, למרות שהובטחו פתרונות ופשרות.

דני דנון: בשורה התחתונה, יש ילדים אתיופים שמרגישים דחויים.

דני דנון: אנחנו ניקח את הדיון הזה, דיון ראשוני, אנחנו נערוך עוד דיון, אבל לא רק על פתח-תקווה, אני כבר קיבלתי הבוקר פניות מעיריית נתניה ששם יש מקרים דומים, מעיריית חדרה, רחובות, ומסתבר שהנושא שצף ועלה בפתח-תקווה, הוא תופעה בכל הארץ שיש הפרדה של ילדים אתיופים וריכוזים ואפשר להשתמש גם במילה שאני לא אוהב להשתמש בה, של גטאות של ילדים פשוט שמפרידים אותם ודואגים שילמדו בכיתות נפרדות, בבתי-ספר נפרדים, והתמונות הקשות שהיום כל בית בישראל רואה אותן בפתח-תקווה, אני חושב שהן לא רק שם לצערי.

דני דנון: לכן אני רוצה שאנחנו בדיון היום נתחיל לטפל בנושא הזה בשני מובנים.

דני דנון: המובן הראשון, המערכתי, מדוע ילדים אתיופים היום מופרדים מכלל החברה בישראל, מדוע בבתי-ספר בכל הארץ, ופה אני, אין פה נציג של עיריית פתח-תקווה אני חושב, אבל אני בהחלט חושב שהיו פה כשלים חמורים מאוד במצב שהגענו אליו שלא חילקו את הילדים בצורה שוויונית והדגש הוא מה עושים הלאה, בשאר המקומות בארץ.

דני דנון: עוד נושא שהוא לא פחות חשוב, מה עושים עם הילדים שנפגעו בתהליך.

דני דנון: ראינו את הילדים מפגינים, ראינו את הילדים לא הולכים לבית-הספר.

דני דנון: יש היום ילדים שלא הולכים לבתי-ספר, מי מדבר עם הילדים האלו, מי עוקב אחרי מה שקרה, מי שמדבר אתנו מבחינת שירותי רווחה, המועצה לשלום הילד, גופים אחרים שאנחנו נפנה אליהם.

דני דנון: אי-אפשר להגיד – OK, זה נפתר, ילד שאמרו לו כל הקיץ לא רוצים אותך, אין לך איפה ללמוד, הוא בא ביום ראשון לבית-ספר ואמרו לו אתה לא לומד פה ועכשיו הוא חזר לעירייה.

דני דנון: אני רוצה לשמוע כרגע נציג ממועצת העיר פתח-תקווה שנמצא כעת בעירייה, מנסה לפתור את הבעיה, שייתן לנו, אנו מנסים ברגע זה להתקשר איתו טלפונית.

דני דנון: אני יודע מדיווחים מאנשים בשטח שהבעיה לא נפתרה ואני חושב שזה מאוד בעייתי.

דני דנון: יש פה נציגי עולים, אבקש לשמוע אתכם ראשונים, לפני שנעבור לשאר הנציגים.

קסהון וונדה: אני מארגון צפון אמריקה, למה אני באתיופיה, שאנחנו מטופלים בתחום החינוך בכל הארץ ונותנים מלגות גם לסטודנטים יוצאי אתיופיה.

קסהון וונדה: לגבי פתח-תקווה, אני חושב שיושב-ראש הוועדה ציינת וגם משרד החינוך התעסק בנושא, אבל כמו שבפתיחה שלך התייחסת, הנושא של פתח-תקווה זה לא רק, זה נושא שמושרש ואליטות חברתיות שמצאו להן שיטה איך למנוע מאתנו להשתלב בחברה הישראלית, איפה שצריך אותנו יודעים לשלב אותנו כמו בצבא ההגנה לישראל ששם אנחנו מרגישים שווים בין שווים, אבל יש מקומות שהחברה מצאה לה איזה שהוא מנגנון, אם זה באוניברסיטאות או אם זה במקומות עבודה מסוימים שהם יוקרתיים, יש כל מיני מנגנונים שהם מכשילים אותנו להשתלב בחברה.

קסהון וונדה: אני חושב שמכל הפוליטיקאים או אנשי התקשורת שהתייחסו אליהם רק על הגזענות, אבל יש עוד נקודה נוספת של העלייה מאתיופיה בתקופה האחרונה.

קסהון וונדה: העולים שעולים בתקופה האחרונה, מתייחסים אליהם כאל ציוד, יש תקציב – הסוכנות היהודית בשיתוף עם משרד הקליטה מעבירים אותם באמצע שנה, לא רק הרשויות אשמות, גם משרד הקליטה והסוכנות היהודית, סוגרים מרכזי קליטה באמצע שנה, מעבירים את הילדים איך שרוצים, פולטים את העולים במרכזי קליטה על מיטה חמה, אם יש מקום – מפנים אותם, מעבירים אותם כאילו הילדים לא קיימים, כאילו 'לא סופרים' את הילדים.

קסהון וונדה: סגרו מרכז קליטה בלוד באמצע שנה, סגרו מרכז קליטה בטבריה באמצע שנה, ולנקודות האלו גם צריך להתייחס, לא רק בתחילת השנה כשהרשויות פתאום לא קולטות אותנו, צריכים להתייחס אליהם.

קסהון וונדה: נקודה אחרונה שאני רוצה להתייחס אליה, באמת צריכים לחשוב איך אנחנו יכולים, למרות שעכשיו גם בתי-הספר הממלכתיים פתאום גילו שלא רק אנחנו ניזוקים מכל הנושא של בתי-הספר הפרטיים, בטענה שאומרים אנחנו בתי-ספר פרטיים ולא קולטים אותנו כמו שציינת, בכל הארץ, גם בנתניה, בכל המקומות.

דני דנון: איפה אתה מכיר עוד מקומות?

קסהון וונדה: למשל, אם ניקח את התיכונים, למשל אולפנות בבית שמש ויש כל מיני מקומות, בהרבה מקומות, הרבה אולפנות לא מקבלים בנות יוצאי אתיופיה.

קסהון וונדה: [נוצר קשר טלפוני עם עו"ד בשארי]:

דני דנון: עו"ד בשארי, מקשיבים לך בוועדה לזכויות הילד, אני מציג אותך כחבר מועצת העיר.

דני דנון: הדברים שלך נרשמים לפרוטוקול ואני ארצה לשמוע כרגע, נכון להבוקר או לשעה 10 בבוקר, מה קורה כרגע בפתח-תקווה, בעירייה, מבחינת הילדים האתיופים.

חיים בשארי: לצערי הרב, אחרי כל המאמצים שעשינו כל הגורמים שקשורים בחינוך בפתח-תקווה, עדיין מספר ילדים, לפחות כ- 20 – 25 ילדים, לא שובצו בבתי-ספר והיום יש מחלוקות בין כל הגורמים שאמורים להתמודד עם הבעיה הזאת, קרי – גם בתי-הספר הפרטיים וגם הממלכתי דתיים, ואנחנו בשלב הזה בודקים תשובות של המערכות האלה, כדי לקלוט את ה- 25 ילדים האחרונים בתוך המערכת.

חיים בשארי: אני רוצה לציין שהתופעה הזו היא תופעה פסולה, תופעה אסורה.

חיים בשארי: לא יכול להיות שילד, שחלקם הארץ נולד בארץ בכלל, ההורים אתיופים, הם לא אתיופים, הם ישראלים, הם אפילו לא יודעים אמהרית, מחשיבים אותם בגלל הצבע כבעלי קבוצה מסוימת ולכן לא קולטים אותם ולכן, בעקבות כל מה שאמרנו השבוע וכל הדיונים שביצענו גם אתמול, אני מקווה מאוד שהיום או מחר נוכל לסכם את כל התהליך הזה ולשבץ את כל הילדים, למרות שאני חוזר ומדגיש, שחלקם הגדול הם בכלל לא עולים חדשים.

חיים בשארי: נכון שהם יוצאי אתיופיה, בנים למשפחות יוצאות אתיופיה, הם ילדים ממשפחות שחלקם נולדו בארץ, לא יודעים שפה אחרת חוץ מעברית ובגלל הצבע, לצערי הרב, מגבילים אותם.

דני דנון: חיים, הילדים האלו פיסית באו לבית-הספר ואמרו להם תלכו לעירייה?

דני דנון: מה קורה אתם, תן לי, מה קורה בפועל עם ה- 25 ילדים האלה?

חיים בשארי: הילדים האלה, חלקם ניגשו לעירייה, הודיעו להם אתמול שלשום שהם בשיבוץ, הילדים האלה, אני היום פגשתי ברחוב ילד עם אבא שלו שאלתי אותו, השעה שמונה, איפה אתה לומד?

חיים בשארי: הוא אומר – לא לומד.

חיים בשארי: באיזה בית-ספר הזמינו אותך?

חיים בשארי: לא הזמינו אותי.

חיים בשארי: אז איפה אתה הולך?

חיים בשארי: אז הוא אומר – אמרו לאבא שלי, אצלם מהקהילה שלהם, שעליו ללכת למשרד העירייה ולהמתין שמה עד שישבצו אותו.

חיים בשארי: לצערי הרב, הוא ילד שעדיין לא שובץ וזאת תופעה חמורה.

חיים בשארי: כי אני בטוח שלא תמצא בשום קיבוץ, בשום מושב, בשום עיר אחרת, ילד שקם בבוקר ב- 1.9 ולא בבית-ספר.

חיים בשארי: זאת תופעה חמורה.

אבי דיכטר: אני רוצה רגע להבין, מתוך סך-כל הילדים שלא היה להם היכן ללמוד אתמול בבוקר, אמרת ש- 25 לא שובצו עדיין.

אבי דיכטר: כמה כן שובצו?

חיים בשארי: שובצו נכון לשבוע האחרון, כ- 80 ילדים.

חיים בשארי: אבל הבעיה היא אחרת, הבעיה היא שבפתח-תקווה, יש כיום כ- 700 ילדים יוצאי אתיופיה, חלקם בכלל הם לא עולים חדשים, הם נולדו בארץ, ובעצם המערכות החינוכיות מתייחסות אליהם כאילו שהם עולים חדשים, זה דבר אחד.

חיים בשארי: דבר שני, אני אגיד לך את הפיתרון ודרך הפיתרון תבין אולי שאין בעיה, שהבעיה בעצם היא בראש של אותם הורים שחושבים שאם אני נחשב כרושם את הילד שלי לבית-ספר פרטי, אז אני לא אלמד עם אתיופים.

חיים בשארי: ומה הכוונה?

חיים בשארי: ישנן קבוצות גדולות של הורים, כיפות סרוגות, ששולחים את הילדים שלהם לבתי-ספר "פרטיים", ואני אומר במירכאות, כי זה לא פרטיים.

חיים בשארי: הוא מקבל מימון מהמדינה ומהעירייה, כמעט 100%, אפילו יותר מ- 100%.

חיים בשארי: הוא אומר לך – אני לא מוכן שילד אתיופי יהיה אצלי, אני אומר אם אתה בפועל, בית-ספר ממלכתי, מקבל כספי מדינה, בפועל אתה גם יכול להיות מבוקר על-ידי מבקר המדינה, אתה חייב גם לקבל ולקלוט ולהשתתף בחברה הישראלית הזאת בכל הנטלים, בכל האפשרויות, בכל העזרה שאתה אמור לתת לכל אחד בחברה הישראלית.

חיים בשארי: אם יש לנו כ- 180 כיתות בכל אותם בתי-ספר של החינוך הפרטי, המוכר לא רשמי, והממלכתי דתי גם כן, אם תיקח את ה- 700 ילדים, ותפעל ותנקוט גישה ממלכתית, דמוקרטית שוויונית, ותחלק אותם בצורה שווה, התופעה לא תהיה.

חיים בשארי: כי אז מה שיקרה, בכל כיתה ילמדו בממוצע כארבעה ילדים, בכל בתי-הספר יהיו אותם ילדים מאותה קהילה גם כן, אף אחד לא יכול להגיד, לא מוכן לשלוח את הילד שלי לפרטי הזה, כי הפרטי השני, אין להם ילדים אתיופים ובממלכתי אין אתיופים.

חיים בשארי: כי אם בכולם יהיו שווים, מספר שווה, לא תהיה כל בעיה.

חיים בשארי: ולכן, אני אמרתי גם אתמול בישיבת מועצת עיר, בלי שנבין שאנחנו צריכים לנקוט בגישה של שוויוניות, הבעיה תמשיך להיות.

דני דנון: חיים, אנחנו צריכים לסיים, יש לי רק שאלה אחרונה.

דני דנון: אותם ילדים, מי היום 'האבא' שלהם, מי מלווה אותם מבחינת העירייה, משרד החינוך, מי כרגע אמון לקחת אחריות?

חיים בשארי: היום במינהל החינוך, יש מנהלת אגף יסודי, בחורה בשם סיגלית צ'רניחובסקי הלל, בחורה שהיא אחראית מאוד, מסורה מאוד, היא עובדת ביחד עם ראש העיר, עם סגן ראש העיר, יעקב בן שמחון, עם מנהל המינהל, איתנו ביחד כחברי מועצה, מנסים לפתור את הבעיה.

חיים בשארי: אבל הבעיה מתחילה ונגמרת באותם בתי-ספר, גם פרטיים, גם החינוך הממלכתי דתי, שכל אחד שבוועד ההורים, מחליט שהוא מנהל את מערכת החינוך בישראל.

חיים בשארי: זו תופעה חמורה מאוד, צריך להיות חלוקה שוויונית, חלוקה מאורגנת, ואני אומר, הבעיה לא הסתיימה.

חיים בשארי: אם מחר יגיעו עוד 50 ילדים אתיופים, מה יעשו?

חיים בשארי: הבעיה לא הסתיימה, בגלל עוד תופעה – פתח-תקווה היא בין הערים הבודדות שיש לנו בית-ספר ממלכתי דתי עם כ- 300 ילדים אתיופים, שזה גטו.

חיים בשארי: זו תופעה שיצרו העליות.

חיים בשארי: הרי מחר בצבא, יתערה ילד אתיופי עם ילד ישראלי עם קיבוצניק עם דתי, הוא יגן על המולדת, הוא יביא את החברים שלו, מישהו יגיד לו – אתה לא שייך אלינו?

חיים בשארי: אתה בכיתה או פלוגה של עדה מסוימת?

דני דנון: חיים, אני חייב לסיים, אני מאוד מודה לך ונקווה שלא נצטרך לטפל בזה בקרוב מאוד אלא נטפל מערכתית.

דני דנון: תודה, חיים.

קסהון וונדה: אני מבקש לציין כמה עובדות.

קסהון וונדה: העובדות הן שיש רשויות שמשתמשים באזורי רישום, מן הסתם, אנחנו קנינו בשכונות חלשות שהאחרים רצו להתפנות, או שיש בתי-ספר כמו בית-ספר רשב"י בבאר יעקב שזה 100% יוצאי אתיופיה, אולי שלושה-ארבעה תלמידים נמצאים שם, יש יתרה, ראשון לציון, בית-ספר ישורון, זו עיר מאוד גדולה, לא יכול להיות מצב כזה שיוצאי אתיופיה, כמעט 70% ומשהו, יוצאי אתיופיה בנפרד.

קסהון וונדה: ושם אתה רואה, מסיעים אותם מרמת אליהו, עד מזרח העיר.

דני דנון: שם אין אזורי רישום, אתה אומר, בקטע הזה.

קסהון וונדה: אין אזורי רישום, אבל מוצאים כל מיני שיטות.

קסהון וונדה: רק אני רוצה להסביר לכם על מנגנון שעושים את השיטות איך, פעם בתי-ספר פרטיים, פעם אזורי רישום, פעם אזורים שמסיעים אותם כדי שיהיו ביחד, אז יש לנו הרבה בעיות שמתנהלות.

קסהון וונדה: פתח-תקווה רק הסימפטום והסיבה, אבל זה משהו מנגנוני שמושרש בשביל לא לשלב אותנו בחברה הישראלית בצורה מלאה.

יצחק קדמן: תודה, אדוני היושב-ראש, אני מאוד מודה לך שבזמן הפגרה אתה מקיים את הדיון הזה.

יצחק קדמן: אני רוצה להמשיך איפה שקודמי הפסיק ולהגיד שאני מזדהה לחלוטין עם מה שהוא אמר, הבעיה איננה פתח-תקווה.

יצחק קדמן: יש עכשיו בעיה ספציפית, אבל אם מישהו חושב שאם היא תיפתר באיזה שהיא צורה, אני מזכיר לכולם, שלמה, אתה זוכר מה היה באור יהודה ולפני זה מה היה באשדוד ומה קורה היום בכל מיני מקומות אחרים.

יצחק קדמן: אתמול התקשרה אלינו ויושבת פה ישיאלם שהיא עובדת אצלנו שמטפלת בכל הנושא של ילדי עולים מאתיופיה.

יצחק קדמן: אתמול התקשרה אלינו אימא מאזור אחר לגמרי ואמרה שסירבו לקבל את הילד שלה בבית-ספר, בטענה שהיא חד-הורית ויש לה ילד מחוץ לנישואין וזו אימא עולה מאתיופיה, והדברים הם הרבה יותר עמוקים, הרבה יותר רציניים.

יצחק קדמן: אני רוצה להזכיר מאוד בקצרה לגבי ההיבטים של הבעיה, משהו שלגמרי לא הוזכר ויש בו קשר.

יצחק קדמן: יש הפניית יתר של ילדי עולים מאתיופיה לחינוך המיוחד בצורה שהמספרים הם מסמרי שיער, זה אומר מה, שכל הילדים העולים מאתיופיה, יש נתונים.

דני דנון: יש מחקרים?

יצחק קדמן: אנחנו נשמח לתת את הנתונים, זה התפרסם בשנתון האחרון של ילדי עולים.

יצחק קדמן: יש נתונים.

יצחק קדמן: לא יכול להיות שהילדים מעולי אתיופיה הם יותר טיפשים או יותר פגועים או יותר חריגים מאשר כל עולה אחר.

יצחק קדמן: אבל זה פטנט נורא נוח, מפני שבמקום להשקיע בילד שבאמת צריך לעבור לימודי שפה מתוגברים, במקום להשקיע בילד באולפניות, במקום להשקיע בילד לדבר אתו על הבעיה של השוק התרבותי שקורה לכל מהגר, מכל ארץ, אז במקום זה מצאו פיתרון קל – להפנות אותם לחינוך המיוחד, שזה אסון לא פחות קטן מאשר ילד שיושב בבית.

יצחק קדמן: ילד שנמצא בחינוך המיוחד שלא על בסיס קושי אמיתי, שצריך להפנות אותו לשם, זאת בעיה אדירה.

יצחק קדמן: הנושא הוא נושא כלל ארצי, הוא נוגע למספר משרדי ממשלה ובעיקר לחוסר התיאום ביניהם.

יצחק קדמן: דיברתי לאחרונה עם משרד הקליטה, יש טענות קשות מאוד שיש חוסר תיאום מוחלט בין הסוכנות, משרד הקליטה, משרד החינוך, הרשויות המקומיות.

יצחק קדמן: פתאום מגיע איזה שהוא גל של עולים, מנחיתים אותם ליישוב מסוים, אף אחד לא מכין אותם, אף אחד לא בודק מה קורה.

יצחק קדמן: עכשיו זו תחילת שנה, מילא, אבל באמצע השנה אתם יודעים מה קורה באמצע השנה?

יצחק קדמן: הילדים חודשים לא הולכים לבית-ספר.

יצחק קדמן: יש בעיה של הסעה, כי לפעמים שמים אותם במרכז קליטה במקום אחד, אבל במקום הזה אין בית-ספר ממלכתי דתי ותכף אני אתייחס גם לעניין הזה, אז צריך להתחיל להסיע אותם.

יצחק קדמן: ברגע שמדובר על הסעות, יש צרות צרורות, אנחנו מכירים ילדים בצפון הארץ שישבו חודשים בבית במרכזי קליטה, כי היתה בעיה עם הסעה שלהם למוסד חינוכי רחוק יותר.

יצחק קדמן: יש בעיה קשה מאוד, אני מצטער שאני צריך להעלות את זה, עם עמדת הרבנות הראשית לישראל ואני מוכרח להעלות את זה, אני יודע שמשרד הקליטה מתריע על העניין הזה שנים.

יצחק קדמן: מי שקבע שהילדים האלה צריכים גיור, אני לא מתווכח אתו, גם אם זה גיור לחומרה, למרות שגם בעניין הזה יש מה להגיד.

יצחק קדמן: והגיור נעשה על-פי כללי הרבנות הראשית, שנלחצת על-ידי גורמים חרדיים שטוענים שהגיור של הרבנות הראשית לא שווה וזה פרשה אחרת.

יצחק קדמן: אבל כתוצאה מזה, קבע מישהו שחלק מתנאי הגיור זה ללכת לבית-ספר ממלכתי דתי.

יצחק קדמן: אני מודיע לכם, בתור אדם דתי, לא כתוב בהלכה בשום מקום שחלק מתנאי הגיור זה ללכת לבית-ספר ממלכתי דתי.

יצחק קדמן: כתוב קבלת עול תורה ומצוות.

יצחק קדמן: אפשר לקבל עול תורה ומצוות גם בבית-ספר ממלכתי.

יצחק קדמן: משרד הקליטה הציע מכספו לממן לילדים האלה תגבור לימודי יהדות אחרי הצהריים.

יצחק קדמן: משום מה, הרבנות הראשית מתנגדת לעניין הזה.

יצחק קדמן: התוצאה היתה שהילדים מנותבים לא תמיד על דעת ההורים, כשהורה מבקש צריך לכבד את רצון ההורה.

יצחק קדמן: אבל ילדים מנותבים לבתי-ספר ממלכתיים דתיים, שלצערי מאוד הצטמצמו בשנים האחרונות, כי הממלכתי דתי היה הראשון שפרץ את הדרך להפרדה ולבתי-ספר פרטיים, נוצר צוואר בקבוק שאי-אפשר בכלל לעמוד בו והתוצאה היתה אותו דבר באור יהודה, עכשיו בפתח-תקווה, מחר יהיה אותו דבר במקום אחר.

יצחק קדמן: אני רוצה לסיים רק במילה אחת שאני חושב שאתה אמרת בתחילת הישיבה דבר שאף אחד לא דיבר עליו, גם אם מחר תיפתר הבעיה של 20 הילדים בפתח-תקווה, מוכרחים להתייחס למה עובר בראשו ובלבו של ילד, שנכנס לבית-ספר שהוא קרא בעיתון ושמע ברדיו וראה בטלוויזיה, שהכריחו את בית-הספר לקבל אותו.

דני דנון: מה קרה באור יהודה בעבר?

דני דנון: מי טיפל בילדים אחרי התהליך שהם עברו?

יצחק קדמן: אולי שלמה מולה טיפל בהם בתפקידו הקודם, אבל למיטב ידיעתי, לא התייחסו לעניין הזה והדבר הזה, אתה צודק כל-כך, ילד שצריך להמשיך ללמוד במקום שהוא יודע שהכריחו אותו לקבל אותו ושלא רצה לקבל אותו, זה משהו נוראי.

יצחק קדמן: ואני חוזר ואומר, הפעולה שצריכה להיעשות פה, היא צריכה להיות פעולה כלל לאומית, שמעבר לפיתרון של פתח-תקווה, לא נפתרה.

יצחק קדמן: היא תצוץ מחר בבוקר, אפילו לא ב- 1 לספטמבר הבא, כי ילדים מגיעים לא לפי שנת לימודים.

יצחק קדמן: כל הזמן מגיעים ילדי עולים מאתיופיה, כל השנה, והבעיה הזאת קיימת והיא תמשיך להיות קיימת ובמיוחד היא תהיה קיימת, כל עוד פיזור האוכלוסייה הוא אנומאלי לחלוטין של ילדי העולים.

יצחק קדמן: ילדי העולים מרוכזים במספר קטן של יישובים בארץ, לרוב גם יישובים חלשים מאוד, ואין ילדים של ילדי עולים ביישובים מבוססים יותר, ביישובים עם מערכת חינוך מפותחת יותר, גם לענין הזה צריך לתת את הדעת.

דני דנון: חבר הכנסת מולה, אני רציתי גם בדברים שלך להתייחס אל הטיפול בילדים שעברו את כל מה שראינו.

דני דנון: מבחינה מערכתית, חשוב לנו גם הקטע של הילדים, כי התחושה היא שיש הרבה ישיבות, בסופו של דבר יש מאות ילדים שעברו פה קיץ קשה מאוד, אם תוכל להתייחס למה היה בעבר, אם טיפלו בילדים האלה.

שלמה מולה: אני אתחיל דווקא בשאלה האחרונה שלך לגבי הטיפול בילדים.

שלמה מולה: למיטב זיכרוני, אף בית-ספר שכפו עליו לקבל תלמידים יוצאי אתיופיה, בעבר, בשום עיר, בסופו של דבר הילדים לא התקבלו לאותם בתי-הספר, בדיוק בנקודה הזאת שאם הילדים הם דחויים, הבית-ספר לא קיבל את אותם תלמידים אלא אחרי זמן.

שלמה מולה: זה דבר אחד.

שלמה מולה: דבר שני, לגבי מה שקורה בפתח-תקווה.

שלמה מולה: תראו, השערורייה הזאת של פתח-תקווה, אני רוצה שתדעו, שכולם ידעו, קודם כל, זה מתחיל בבעיה של ראש העיר, במערכת העירונית עצמה.

שלמה מולה: אם המערכת העירונית לפני שנתיים, לפני שלוש שנים, היתה מטפלת כשהתופעה הזאת צצה, יכול להיות שיכולנו לחסוך את הסאגה הזאת של היום.

שלמה מולה: אני רוצה לומר לכם, ראש העיר בעצמו, באופן אישי, הופיע בוועדת החינוך, הודיע ואמר כל התלמידים משובצים, כל ההורים יודעים איפה הילדים שלהם הולכים והוא אמר שאנחנו לא רק דיברנו אתם באמצעות מגשרים, ואני מאוד רתחתי על זה, כי אני ידעתי שהוא משקר, אני כיניתי אותו שקרן.

דני דנון: זה היה לפני תחילת שנת הלימודים.

שלמה מולה: אני מדבר עכשיו, לפני שלושה ימים.

אתי בנימין: סליחה שאני מפריעה, גם ועד ההורים היישובי אמר שהוא משקר.

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: מה שהתברר לנו בעצם, אחרי הפשרה, גם הפשרה הזאת, אנחנו הלכנו אתה כי זאת היתה פשרה יחידה שכנראה שמוציאה אותנו מהמצב שבו אנחנו נקלענו, אני סברתי דרך אגב, אמרתי לו גם לשר החינוך – תיקח, דרך אגב, שלושת בתי-הספר, שניים יש להם רישיון הפעלה, הבית-ספר השלישי, עומד רישיונו להיות חתום על-ידי מנכ"ל משרד החינוך, אין לו רישיון הפעלה, כמערכת חינוך, צריך לחדש להם מדי כמה שנים, ואני חשבתי שאם אנחנו רוצים באמת להתמודד עם הבעיה לא רק של שלושת בתי-הספר האלה, גם עם 20 בתי-הספר האחרים ברמה הארצית, שיש לי רשימה של כל בתי-הספר, הוא דיבר על ישורון, יש 20 בתי-ספר כאלה שהם בתי-הספר ליוצאי אתיופיה, מ- 75% עד 100%.

שלמה מולה: 20 בתי-ספר במדינת ישראל.

שלמה מולה: זאת אומרת המערכות הממשלתיות, המערכות הציבוריות, המערכות העירוניות, אפשרו, זה מאוד נוח.

שלמה מולה: תראו, הדוגמה הטובה ביותר זה של בית-ספר ישורון בראשון לציון.

שלמה מולה: למה אתה מסיע את התלמידים מרמת אליהו למזרח העיר, שזה בדיוק בקצה השני?

דני דנון: אין אזורי רישום בראשון לציון?

שלמה מולה: זאת שאלה.

שלמה מולה: יש ארבעה בתי-ספר דומים לפתח-תקווה, שבהם בכל בית-ספר יש שלושה תלמידים יוצאי אתיופיה.

שלמה מולה: זאת אומרת, זה אנומליה, נוצרה פה בעיה קשה.

שלמה מולה: אני חושב שזו לא הבעיה היחידה, הבעיה היא ברגע שלוקחים את כל יוצאי אתיופיה, כולל ילידי הארץ יוצאי אתיופיה, ושמים אותם במקשה אחת, ממשיכים לקרוא להם קודם כל אתיופים, ואז כשבאים לרשום אותם, הרי לא מבדילים, נולדת בארץ, איפה באת, מתי באת, אתה אתיופי, רואים את הצבע, מנהל מחלקת החינוך מתייחס אליו, כילד חריג.

דני דנון: איך הוא יודע?

דני דנון: לפי השם?

שלמה מולה: מה זה לפי השם?

שלמה מולה: רואה פנים, באמת, נו.

שלמה מולה: ברצינות, דני, תקשיב.

דני דנון: מבחינת החוק, אבל, יש ארץ לידה, אבל לא רשום צבע.

שלמה מולה: אני אומר לך, זה ילידי הארץ, זה לא משנה.

שלמה מולה: ברגע שההורה מביא לרשום את הבן שלו, רואה את הגיל של הילד, לא שואלים איפה הוא נולד וזה לא מעניין, אוטומאטית הקטלוג, ואז אפרופו, גם העניין של הבחירה.

שלמה מולה: כמעט לא ניתנת אפילו בחירה להורים.

שלמה מולה: אותו מנהל מחלקת חינוך בא ואומר – טוב, האתיופים הולכים, יוצאי אתיופיה הולכים לממלכתי דתי, בוא נחפש להם באזור.

שלמה מולה: איפה.

שלמה מולה: זאת אומרת יש פה בעיות, אני אומר לך, הבעיה שלנו כחברה, באמת להסתכל בפנים, לבוא ולהגיד – רבותיי, איך, הגישה, אני מדבר עכשיו כרגע הגישה, אנשי המקצוע מעבירים את זה לראש העיר וראש העיר, התפקיד שלו לגבות את הגישה הזאת ואז גם לשקר כשצריך לשקר.

שלמה מולה: תראו, אני חושב, אני מאוד מעריך שאתה מקיים את הדיון פה, אני מעריך את הנוכחות של חברי הכנסת וגם של אורי אורבך, גם של אורלי לוי וגם של אבי דיכטר, אני לא חבר ועדה, אבל אני אומר לכם, הגישה הזאת, הגישה המתנשאת, אני אשתמש דווקא במושג הגישה המתנשאת הזאת, היא בעייתית מאוד ואז כשלא פותרים את הבעיה בצורה מערכתית, ואז הבעיות נוצרות.

שלמה מולה: אני רוצה דווקא להגיד מילה טובה לגבי בתי-הספר הממלכתיים דתיים.

שלמה מולה: שתדעו לכם, בתי-הספר הממלכתיים דתיים, לאורך כל השנים הם היחידים שלקחו את הנטל והם, נטל, הזכות, הזכות, האתגר ואת הזכות, לקלוט את עולי אתיופיה ואז, כשבאים ותוקפים את בתי-הספר הממלכתיים דתיים, צריך מאוד להיזהר.

שלמה מולה: היתה תקופה עד ששלומית אלוני באה להיות שרת החינוך, היתה החלטת ממשלה שקבעה, עולי אתיופיה כולם צריכים ללכת לממלכתי דתי.

שלמה מולה: היתה החלטה כזאת, לא היתה אפילו הזכות לבחור.

שלמה מולה: עברנו את הבעיה הזאת ואז ביטלו, דרך אגב, זה לא משנה מתי אתה עלית, אתה מאתיופיה או יוצאי אתיופיה, יליד ליוצאי אתיופיה, אתה הולך לממלכתי דתי.

שלמה מולה: ככה זה, ככה נהגו, מאלה שהוריהם הגיעו ב- 1980 עד ששולמית אלוני נהייתה שרת החינוך, נדמה לי זה היה ב- 92.

שלמה מולה: תראו מה קרה, כמה שנים עברו, לא היתה שום זכות בחירה ליוצאי אתיופיה.

שלמה מולה: כתוצאה מזה, בתי-הספר הממלכתיים ועם חוק נהרי ופתאום בתי-הספר הממלכתיים דתיים, ונוצרו שתי אסכולות, האוכלוסייה שלא יכולה להרשות לעצמה לשלם 5,000 שקל או 6,000 שקל או 7,000 שקל אקסטרה לימוד, ואז נוצרו שתי אליטות, אליטה אחת של הממלכתי חובשי כיפות סרוגות ואז הם באים ואומרים – אני מקבל על-פי מבחן.

שלמה מולה: מבחן הגיור, מבחן הכנסה, מבחן, אין לו שום אחריות ממלכתית ואז בפקק הזה אנחנו הגענו כמו בתי-הספר בפתח-תקווה ואחרים, בתי-הספר הממלכתיים הדתיים, שלקחו זכות גדולה מאוד לקלוט והם באמת קורסים בנטל.

שלמה מולה: צריך להגיד את זה ביושר.

שלמה מולה: מי שנתן לכל זה לקרות, צריך חינוך לדורותיהם.

שלמה מולה: אני אומר בלי קשר לזהות הפוליטית שלהם.

שלמה מולה: כולל אפילו חברתנו לסיעה, שיש לי ביקורת חריפה עליה, רונית תירוש, עם ההצעה המבזה הזאת שהיתה, שהסכימה שילד צריך לבוא, שלושת בתי-הספר צריכים לקלוט, יוכלו, תהיה להם הזכות והרשות לראיין את ההורים.

שלמה מולה: מה זה הדבר הזה?

שלמה מולה: זאת אומרת, אני, כשאני באתי, אורי אורבך יביא את הבן שלו, יגידו לו – תשמע, אתה תביא לנו תעודת לידה?

שלמה מולה: מה ההשכלה שלך, מה ההכנסה שלך?

שלמה מולה: תראה לי תלוש משכורת?

שלמה מולה: זו שערורייה.

שלמה מולה: לכן, אני חושב שההתמדה של הוועדה לטפל ב- 20 בתי-הספר האלה, שהם 100% ועד 75% יוצאי אתיופיה, אני חושב שזה יהיה אתגר לוועדה לטפל בזה, כדאי ליצור, ההבדל הוא, יוצאי אתיופיה, בניגוד לאוכלוסיות אולי מסוימות, הם רוצים באמת לחנך את הילדים שלהם לציונות, לערכים, לשירות לצבא.

שלמה מולה: למרות הכל, זה בסופו של דבר, כשאתה מפלח את אוכלוסיית יוצאי אתיופיה ואת ההישגים שלהם, 90% הולכים לצבא.

שלמה מולה: 90%, בנים.

שלמה מולה: ומתוך 90% בנים, 65% הולכים ליחידות קרביות.

שלמה מולה: מה שקורה עכשיו, ראש העיר בפתח-תקווה, שהרתיח את כולנו, הוא מחייב את המוסדות של אגודה, תראו את אגודה, ואת המוסדות של ש"ס, שהם מנציחים את העוני במילא ולהם הוא רוצה לשלוח אותם.

שלמה מולה: את בתי-הספר האלה, השלושה, שבכל-זאת גם מחנכים לשירות לצבא וכן הלאה, הוא פטר אותם.

שלמה מולה: זאת אומרת יש פה כל-כך עיוותים ובאמת החולי החברתי שלנו מתפוצץ סביב האוכלוסייה הזאת של יוצאי אתיופיה.

שלמה מולה: אתם יודעים מה?

שלמה מולה: לפעמים אני שואל את עצמי, למה יותר מדי עוסקים בעולי אתיופיה, בסך-הכל 120,000, זה לא כזה מספר ענק, וכולם רוקדים על זה ואף אחד לא מייצר פתרונות יצירתיים.

שלמה מולה: לכן, אני חושב שצריך לטפל בבתי-הספר האלה, כי יוצאי אתיופיה לא רוצים להיות בגיטאות שלהם, הם לא מוכנים, הם לא רוצים, רק מחייבים אותם.

שלמה מולה: תראו בדיוק הפוך, יש כאלה, דרך אגב, עכשיו צעירים אומרים לנו, אתם יודעים מה?

שלמה מולה: שיהיה בית-ספר ליוצאי אתיופיה בלבד, בואו נלך על הגישה שבאה ואומרת – הבית-ספר הזה יהיה בית-ספר אליטיסטי מאוד, מאוד מדעי.

שלמה מולה: אני מתנגד לזה, זה לא נכון ואני חושב שזה רע מאוד.

שלמה מולה: אבל אז אפשר לוותר על החברה המשותפת שלנו, זאת אומרת כל קבוצה תהיה עם החיים שלה, בגטו שלה, וזהו, בואו נפורר את החברה.

שלמה מולה: אני חושב שהגישה הזאת לא נכונה.

שלמה מולה: משפט אחרון, אני רוצה להגיד, ובאמת, העניין הזה של קליטת ילדים יוצאי אתיופיה, כל קליטה היא עניין ערכי של כל מי שהציונות היא בראשו, הוא צריך לבוא להגיד מה אנחנו עושים.

שלמה מולה: בעניין הזה של אותם בתי-ספר, אם ישלחו את הילדים האלה בסוף לאותם בתי-ספר, אני חושב הם צריכים טיפול פסיכולוגי, הילדים האלה, צריך שמישהו ידבר אתם, צריך לחייב את משרד החינוך להקצות איזה שהן שעות מסוימות כדי שיטפלו לא רק בילדים האלה, גם במשפחות.

שלמה מולה: כי תחושת הדחייה, תחושת הניכור שאני לא רצוי ובכל זאת כפו אותם, היא תחושה מאוד מאוד לא טובה, לא נעימה.

שלמה מולה: תודה רבה.

דני דנון: תודה, חבר הכנסת מולה, אנחנו עבדנו ביחד גם בסוכנות היהודית, ואתה ויש פה נציגים נוספים, מראים שיש לנו הרבה מאוד מה להתגאות בעלייה ובבני העדה האתיופית, אבל כמו שאמרת, בארצות-הברית היה מושג שאין Separation ו- Equal זה לא הולך ביחד, אם יש הפרדה, אין שוויון.

דני דנון: ובאמת הגישה שאנחנו רוצים לשלב אותם, כמו שבצבא הם משולבים כמו שבאוניברסיטאות הם משולבים, אין שום סיבה שיהיו לנו בתי-ספר על טהרת העדה האתיופית.

אבי דיכטר: האמת היא שאני עוד יותר המום מתחילת הדיון הזה, משהייתי אתמול.

אבי דיכטר: אתמול בבוקר, כמו כל שנה, פתחתי את שנת הלימודים לשם גיוון, הלכתי הפעם לבית-הספר שבו למדתי בבית-הספר העממי לפני 50 שנה.

אבי דיכטר: באשקלון, בית-ספר ארלוזורוב, באמת, אני זוכר את יומן הכיתה שלי כתלמיד בבית-ספר עממי, 40 תלמידים, לא היו שם שני תלמידים מאותה ארץ מוצא בדרך-כלל של ההורים.

אבי דיכטר: ואתמול הייתי בארלוזורוב ואני אומר לך, אותה תופעה.

אבי דיכטר: לשמחתי.

אבי דיכטר: כיתות מלאות תלמידים ממגוון רחב מאוד של מדינות.

אבי דיכטר: חלק מהתלמידים, יוצאי אתיופיה.

אבי דיכטר: חלק מהתלמידים יוצאי אתיופיה, לא ראיתי בזה שום בעיה, אף אחד לא רצה בזה שום בעיה, נהפוך הוא.

אבי דיכטר: ואנחנו מגיעים לדיון הזה, והוא כונס בחירום, מפני שהמצב הוא באמת חירום, הוא הרבה יותר חמור ממה שהיה נדמה אני מניח כשכינסת את הדיון.

אבי דיכטר: תראה, אומר לנו חבר מועצת עיריית פתח-תקווה, חיים בשארי, בעצם הוא אומר, רבע מהבעיה שהיתה, למעלה מרבע מהבעיה עם ילדי אתיופיה בפתיחת שנת הלימודים לא נפתרה.

אבי דיכטר: הוא גם לא ידע לומר לוח-זמנים מתי, רבע מהבעיה! ואתה שואל – רגע, איך יכול להיות?

אבי דיכטר: מה זה הפיקציה הזאת שנקראת בתי-ספר פרטיים?

אבי דיכטר: איך אמרת?

אבי דיכטר: מימון של מאה אחוז ויותר, אני מודה שאפילו ה-יותר מדאיג אותי, שלא לומר מאה אחוז.

אבי דיכטר: מה זאת אומרת מאה אחוז במימון מדינה ואתה לא יכול לשבץ תלמידים שגרם באותה עיר?

אבי דיכטר: מה, הבעיה של התלמידים האלה שהם נולדו כמו כולנו, ולא נולדו בני 18?

אבי דיכטר: הרי בגיל 18 אין להם בעיה, וכולנו מכירים את זה היטב.

אבי דיכטר: בגיל 18 אף אחד לא מביא את ההורים ובגיל 18 אף אחד לא בודק שום דבר, אלא בודקים את ההתאמה שלך לפי הנתונים והכושר ואתה ביחידה הלוחמת הנדרשת.

אבי דיכטר: ופה, באמת שאלת את השאלה, אני ראיתי את שלמה מולה ככה קופץ ומחייך.

אבי דיכטר: איך הם יודעים?

אבי דיכטר: הרי לו לא היתה בעיה שבני העדה האתיופית הם כהי עור, שחורים, לא היתה בעיה, היו משנים את השמות ועל-פי השם לא היתה שום בעיה.

אבי דיכטר: אבל בסוף המבחן הוא מבחן המראה.

אבי דיכטר: אתה בא, אתה רואה אותו, אתה אומר – הוא אתיופי.

אבי דיכטר: נולד בארץ, זה ממש לא משנה.

אבי דיכטר: אנחנו מכירים את הסיפור, זה לא סיפור שהתחיל אתמול או שלשום.

אבי דיכטר: אני זוכר את זה מהרבה מאוד מקרים אחרים, גם בתפקידים קודמים.

אבי דיכטר: אבל איך יכול להיות שאנחנו חיים היום ואנחנו ועדה שעוסקת ממש בקבוצה הזו, אנחנו לא עוסקים במבוגרים, ואנחנו לא עוסקים בגילאים של צבא ומעלה, אנחנו באמת עוסקים בילדים.

אבי דיכטר: איך יכול להיות שהבעיה היא כל-כך חמורה, ושנה אחרי שנה ושום דבר לא נפתר.

אבי דיכטר: מה זאת אומרת 20 בתי-ספר, לבני העדה האתיופית?

אבי דיכטר: הרי לו בתי-הספר האלה היו מלמדים בשפה האמהרית, הייתי אומר יש בזה היגיון.

אבי דיכטר: יש בזה היגיון.

אבי דיכטר: לא, אני אומר, לו, תראה, יש בישראל מגזר ערבי, ששפת הלימוד היא ערבית, אז אתה מבין מה ההיגיון שיהיו בתי-ספר למגזר הערבי.

אבי דיכטר: לו זה היה המצב בנושא של בני העדה האתיופית, הייתי יכול להבין, אבל הם מלמדים עברית בדיוק כמו בכל בית-ספר אחר.

אבי דיכטר: אז איך יכול להיות שיהיה בית-ספר של, אני, לי קשה להשתמש במילה גטו, בצורה קלה.

אבי דיכטר: כבן לניצולי שואה, אני לא יכול להשתמש במונח הזה.

אבי דיכטר: אבל אני אומר, מה, איך יכול להיות שריכוז של בני העדה האתיופית מחייב גם ריכוז של למידה של בני העדה האתיופית?

אבי דיכטר: מה, אנחנו כל-כך, סליחה, אהבלים, בשביל לא להיות מסוגלים לנתק בין הריכוז, שיכול להיות שהוא תוצאה של אילוצים, של טעויות, זה לא משנה, אבל זו עובדה אחת, רוכזו ברחובות בשכונה אחת ורוכזו בראשון ורוכזו בחדרה ורוכשו באשקלון בשכונה אחת, OK.

אבי דיכטר: אבל בתי-הספר, ללמד אותם בגלל שהם רוכזו שם או למצוא את הפטנטים, מה שאני ממליץ מאוד זה בצורה בהולה, להכין מסמך עם נתונים שירכז את כל הנתונים לגבי בני העדה האתיופית, ילדים בני העדה האתיופית, קשור לנושא הלימודים.

אבי דיכטר: כמה בתי-ספר הם כמו שצוין כאן, איפה הם ממוקמים.

דני דנון: שיעורי הנשירה.

אשר רחמים: סליחה, לא יודע אם המידע הזה יעזור, כי המציאות היא מספיק חמורה.

אבי דיכטר: תראה, אנחנו לא איזה שהוא גוף שהגיע ממדינה אחרת וממריא בעוד שעה בחזרה.

אבי דיכטר: אנחנו ועדה שתמשיך לעסוק בנושא הזה, וכדי להמשיך לעסוק בנושא הזה, צריך לדעת נתונים.

אבי דיכטר: וכשאתה שם נתונים וחלק מהנתונים שנאמרו כאן הם נתונים קשים מאוד ועל בסיס הנתונים האלה אני ממליץ שתהיה פגישה עם הדרג הביצועי, עם שר החינוך, ועם שרים נוספים, שר הקליטה או שרים נוספים, שר הפנים, שר הרווחה, בקיצור, הפורום האקזאקוטיבי שעל בסיס הנתונים שלא יהיו שנויים במחלוקת, יתקיים הדיון מפני שהשלב הבא לאחר הדיון עם הדרג הביצועי, הוא כבר שלב הרבה יותר מורכב וגם הרבה יותר מסובך.

אבי דיכטר: מזה כבר אי-אפשר להימלט.

אבי דיכטר: פה בגין העובדה שהנתונים הם לא מוסדרים ולא נמצאים בריכוז אחד, אני מניח שאנחנו עלולים להיות חלוקים בינינו ובוודאי מול שר החינוך ושרים אחרים.

אבי דיכטר: אני חושב שהעובדה הזו, שאנחנו פותחים את שנת הלימודים עם בעיה שהתפוצצה בפתח-תקווה, והיא קיימת גם במקומות אחרים, עם סיכומים שהושגו הרי כולנו קיבלנו בתקשורת את האקמול היומי שהודיעו הבעיה נפתרה, וכולם שובצו.

אבי דיכטר: ואומר פה האיש של הרשות המקומית, הוא אומר – למעלה מרבע מהתלמידים, אין להם שיבוץ והוא לא יודע מתי יהיה להם שיבוץ.

אבי דיכטר: אני חושב שבנושא הזה, את כל הנושאים האלה שעלו כאן והטריקים שתוארו כאן, שיטות של האליטות, אני לא יודע בדיוק מה מסתתר מאחורי זה, בנתונים אתה יודע בדיוק מה מסתתר מאחורי זה.

אבי דיכטר: ואני מציע שבהקדם האפשרי יתקיים דיון על הבסיס הזה, ונדע אם הבעיה שלנו בפתח תקווה, בבאר יעקב, בראשון, באור יהודה או במקומות נוספים אחרים, ומה היקפה, מה המשמעות שלה, מה הבעיה או איפה הפתרונות הנכונים, ולדעת גם לוחות זמנים, מתי זה הולך להיפתר.

אבי דיכטר: תראה, דובר על כיתות חדל סדר כיתות של 40 תלמידים ומעלה.

אבי דיכטר: אני אומר לך, אתמול הייתי באותו בית-ספר ארלוזורוב, אתה נכנס לכיתה, 81 תלמידי כיתה א', 81 תלמידי כיתה א', נדחסים לשתי כיתות.

אבי דיכטר: אני אומר, כשאתה מסתכל על הדברים אתה מוכרח גם לשאול מה לוחות הזמנים.

אבי דיכטר: מה לעשות, אנחנו גם גוף שצריך לקבל, לדרוש ולקבל לוחות זמנים.

אבי דיכטר: אנחנו לא חיים באיזה שהיא עננה שאין לה גבולות.

אשר רחמים: אני עובד סוציאלי, אני עובד במרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה.

אשר רחמים: תראו, אני באמת לוועדה הזאת, אני מגיע באקראי, אבל כשאני נמצא פה, אני רוצה לנצל את ההזדמנות.

אשר רחמים: אני חושב שכמו שהורים יש להם חובה לטפל בכל הילדים, מבלי להפלות אחד מהשני, מהגדול מהקטן, כך אני רואה את כנסת ישראל, חובתה להוציא הנחיות מאוד מאוד ברורות, מאוד ברורות, חד-משמעיות, שדרישה חד-משמעית שהאוכלוסיות המופלות יתקבלו כשווים בכל דבר.

אשר רחמים: זה יכול להיות בקליטה בשכונה, זה יכול להיות בבית-ספר, זה לא העניין.

אשר רחמים: אני אספר לכם באופן אישי, הבן שלי עולה לכיתה ה'.

אשר רחמים: ערב לפני צפינו בטלוויזיה ביחד.

דני דנון: איפה אתה גר?

אשר רחמים: אני גר פה בירושלים, הבן שלי לומד בבית-ספר קשר.

אשר רחמים: הסתכל, שמע את הכתבה.

אשר רחמים: ניסינו למנוע ממנו, שהוא לא, שהם פשוט לא ייראו את הכתבה.

אשר רחמים: אחרי שהוא ראה את הכתבה, הוא אמר – אבא, מחר אני לא הולך לבית-ספר.

אשר רחמים: הוא נמצא בבית-ספר יוצא מן הכלל, בית-ספר מצוין, באמת.

אשר רחמים: הוא אמר – אני לא הולך מחר לבית-הספר.

אשר רחמים: אמרתי לו – למה אתה לא הולך לבית-הספר?

אשר רחמים: הוא אומר – אם זה מצב הילדים כמוני, הילדים החומים בפתח-תקווה, אין להם בית-ספר, גם אני, לא מרגיש טוב להיות בבית-ספר.

אשר רחמים: אתם מדברים על טיפול בילדים?

אשר רחמים: אני עוסק בטיפול בטראומה.

אשר רחמים: אני חושב אחד הדברים הכי נוראיים שקורים בקהילה, כל נושא שעולה בתקשורת, בנים, מזיזים מפה לשם, מי שממשיך לסבול את המצב הרגשי הקשה זה ההורים והילדים, והקליטה הקשה ביותר.

אשר רחמים: ילדים נורמטיביים שאין להם שום סיבה להיקלט בבית-ספר, קשה להם.

אשר רחמים: ילדים כאלה, אין להם שום חשק, אין להם שום מוטיבציה להגיע לבית-הספר ולשבר כמו כל הילדים, אני לא מרגיש נוח.

אשר רחמים: לכן אני, מה שהייתי מבקש, שהוועדה הזאת תדון באופן רציני, זה לא ועדת שכונה, זה ועדת כנסת ישראל.

אשר רחמים: ועדת כנסת ישראל צריכה להחליט החלטות משמעותיות, שהם יכולים להשתמע בצורה חד-משמעית, שבית-ספר שמפלה הוא לא יכול להיות בית-ספר שהמדינה מאשרת את קיומו.

אשר רחמים: אני לא מבין את זה.

אשר רחמים: למה אנחנו דנים פה בכל מיני אפשרויות?

אשר רחמים: וזה בעיריית נתניה, זה באשדוד, בקניית בתים באשדוד, בשכונות, אנשים לא, אני ליוויתי, אני, יש לי מפה רשימה, ספר שלם אני יכול להביא לך, את הזכויות שפוגעים.

אשר רחמים: הדבר היחיד שאנחנו יודעים מה שצף, בתקשורת.

אשר רחמים: המציאות עגומה.

אבי דיכטר: צריך להיזהר רק מדבר אחד, להיזהר מלפתור בעיה אחת על-ידי יצירת בעיה אחרת.

אבי דיכטר: תזכור שבבתי-הספר האלה לומדים גם כן מאות ילדים שאין שום סיבה ליצור להם בעיה.

אבי דיכטר: אני חושב שאנחנו ניזהר מאוד מליצור בעיה במקום אחר, כדי לפתור בעיה אחרת, שתיהן חשובות מספיק כדי שנתעסק בזה כוועדה בצורה רצינית.

אשר רחמים: אנחנו נמצאים במצב שאין לנו מה לייצר בעיות, הבעיות נמצאות על השולחן.

אשר רחמים: מה שדרוש – טיפול.

אשר רחמים: טיפול ענייני ולא למרוח ולא בפגישות, פשוט זה לא מועיל.

אשר רחמים: אין את המשאבים פשוט לפתור את הבעיות האלו.

אשר רחמים: מנגנונים מאוד משומנים, ויש דוגמאות, מלא דוגמאות.

אבי דיכטר: מה זאת אומרת אין יותר משאבים?

אבי דיכטר: לא הבנתי.

אבי דיכטר: מה זאת אומרת אין?

אבי דיכטר: למי אין את המשאבים?

אשר רחמים: אם כנסת ישראל לא מחליטה החלטות ברורות לגבי שוויון זכויות, אין לנו, לנו אין כוח.

אשר רחמים: אין כוח לשנות.

אשר רחמים: הוועדה הזאת, אין לה תפקיד, אין לה קיום, אם היא לא מובילה מהלך כזה, שמוגן על-פי החוק.

דני דנון: רחמים, אנחנו שמחים שאמרת את מה שאמרת, אבל הדברים הם תהליכים.

דני דנון: מה שראינו אתמול זה דוגמה לתהליך רע מאוד שקורה.

אשר רחמים: אני 25 שנה חי פה, התהליך הזה קיים 25 שנה.

אשר רחמים: אני לא מבין את התהליך הזה.

דני דנון: אז אני חושב שיש תהליך שצריך לתקן אותו, בשביל זה אנחנו פה, לתקן את העוולות שנעשו.

דני דנון: יש פה נציגים ממשרדי הקליטה, נאמרו דברים, אתם רוצים להגיב על זה?

ברוך שמעון: אני מנהל מוקדי קליטה במשרד לקליטת עלייה.

ברוך שמעון: נאמרו דברים אבל אני רוצה להתחיל מהנקודה שבה חבר הכנסת שלמה ציין לגבי עיריית פתח-תקווה.

ברוך שמעון: אני חושב שמינהל החינוך ברשות, ידע הרבה לפני הרישום בבתי-הספר, כמה ילדים אין להם מסגרת.

ברוך שמעון: לטעמי, הם בצורה מאוד מגמתית, הם מחכים עד הסוף בשביל להשיג דברים אחרים, על גבם של אותם הורים ואותם הילדים, ובסופו של דבר בעצם אנחנו רואים את מה שראינו שאחרי תחילת שנת הלימודים, ילדים עדיין נמצאים בבית.

ברוך שמעון: אני חושב שהתופעה כמו שצוין היא תופעה רווחת בכל היישובים, אנחנו רואים את זה כמעט בכל יישוב ויישוב, בעיקר באותם המקומות שבהם יש לנו את המוקדי קליטה.

ברוך שמעון: יצירת הגטאות האלה יוצרים ניכור גם באורח החיים מעבר לזה, בני נוער אחר-כך מרגישים מאוד דחויים על-ידי החברה ואני חושב שאדוני, כמו שציינת, זה לא הבלבול בין משרד הקליטה, הסוכנות או העירייה, כי בנושא הזה אני חושב שיש תהליך מסודר, מגיעים לרישומים מאוד מסודרים על-ידי הסוכנות ומשרד הקליטה לרשויות, טרם המעבר של העולים לאותם היישובים.

שלמה מולה: רק במקרה הזה של פתח-תקווה, מאחר שאני מעורב, משרד הקליטה והסוכנות דווקא העבירו את 70 התלמידים שאמורים להגיע במהלך שנת הלימודים, שיקצו להם כבר מקומות מראש, כדי שהילדים לא ישבו באמצע השנה בבית.

שלמה מולה: אז ראש העיר, זה בדיוק הבעיה, זה מכאן התחילה הבעיה, הוא חושב שאם הוא יסרב לקלוט אותם או לשבץ אותם, יפתור את הבעיה.

שלמה מולה: אבל ההורים האלה כבר קנו דירות, הם אמרו – נגיע באמצע פברואר, זו דוגמה דווקא טובה, כדאי לראות, אתה מבין?

שלמה מולה: ההסדר כולל אותם.

שלמה מולה: לכן ההתנהלות של ראש העיר.

פקדה ישיאלם: אבל מראש זה לא נכון שהמשפחות מגיעות לערים, יוצאות ממרכזי קליטה באמצע השנה, הם מגיעים לערים עם הילדים.

פקדה ישיאלם: כאשר יש להם אפשרות להמשיך להישאר במרכזי קליטה, עד לתחילת שנת הלימודים.

פקדה ישיאלם: זה אחת הבעיות הבסיסיות לדעתי, לחוסר המסגרות שנוצרות במהלך השנה.

פקדה ישיאלם: המשפחות פונות אלינו אחת אחת או בקבוצות, שאין לילד מסגרת, הן פונות לאחר שהילד כבר שלושה-ארבעה חודשים בבית.

שלמה מולה: מפברואר, מה- 1 לפברואר, אף משפחה לא יוצאת, לא עוזבת את מרכז הקליטה שלה, עם הנחיה.

דני דנון: אני רוצה להבין את מה שאמרת.

דני דנון: מתי הליך הרישום הזה קורה, מבחינה כרונולוגית?

דני דנון: זאת אומרת, למה באמצע שנה זה קורה?

פקדה ישיאלם: אלינו מגיעות פניות של משפחות והורים, אני לא יודעת למה, אבל הם מגיעים באמצע השנה לערים, במיוחד לפתח-תקווה, ואומרים לנו – הילד יושב בבית שלושה חודשים.

פקדה ישיאלם: לילד אין בית-ספר.

פקדה ישיאלם: פנינו למחלקת חינוך, אין בית-ספר לילד.

פקדה ישיאלם: וגם מיום שאנחנו פונים לעירייה, לוקח עוד מספר שבועות אם לא חודשים, עד שהילד הזה נכנס למסגרת.

פקדה ישיאלם: זה בעצמו יוצר פער לילד, זה בעצמו יוצר נזק אצל הילד.

אורי אורבך: הדיון בעצם הוא דיון של הכנסת ושל ועדת החינוך, וכל הנושא של בתי-הספר הפרטיים.

אורי אורבך: הסיטואציה הנוכחית שהעולים מאתיופיה הם הקורבנות העיקריים של בתי-הספר הפרטיים.

אורי אורבך: לפני שלוש-ארבע שנים, בפתח-תקווה, עדות אחרות היו קורבנות של אותה מגמה.

אורי אורבך: תמיד הקורבן, הוא לא קורבן שהוא בגלל הצבע שלו או בגלל הרקע שלו, זה תמיד יש קריטריונים.

אורי אורבך: זה לא רק בחינוך, זה בהרבה, לא רוצים ערבים, אז אומרים – יוצאי צבא.

אורי אורבך: לא רוצים נשים בהיריון, נשים כי הן נכנסות להיריון, אתם יודעים, חוץ מאדם אחד בהיסטוריה, כולם נולדו מנשים, מהיריון, אז אומרים – זה עבודה שדורשת לא יודע, רקע ביטחוני, מוצאים איזה קריטריון אחר, נטען.

אורי אורבך: ולכן, הדיון לא ייפתר, עכשיו יפתרו את זה 30, 70, 90, עזבו, בעוד שנה או שנתיים, כמו שלפני שנתיים-שלוש, הבעיה תיפתר איכשהו, כי הבעיה העיקרית בחינוך הציבורי, זה לא קשור לא לאתיופים ולא ללבנים, זה קשור ברמה שלו.

אורי אורבך: להורים, בחינוך הציבורי, והורים שיכולים להרשות לעצמם כלכלית יותר, והמדינה מאפשרת להם חינוך פרטי בקלי קלות, 30 תלמידים, אני לא זוכר אפילו מה הקריטריונים היום של הקמת בית-ספר פרטי ראשון, כיתות א'-ב', זה כלום.

אורי אורבך: אז הם מוסיפים 400 שקל על הבסיס של הכסף הציבורי ומוכנים גם להסתפק במועט בהתחלה וגם בהמשך, מבחינת משאבים, מוסיפים את הכסף הפרטי שלהם ויש קריטריונים ולעולים מאתיופיה או לאחרים אין להם יכולת או מידע לפעמים על הזכויות שלהם, כדי להתקבל לבית-ספר פרטי וכשהם כבר כן יכולים לקבל, בזכות לחץ ציבורי, או בזכות אפילו אמצעים פרטיים, הקריטריונים מוצעים ואז הם לא ברמה הדתית.

אורי אורבך: בקיצור, האתיופים מסתבר הם כהים מדי.

אורי אורבך: לא יודע אם שמתם לב.

אורי אורבך: בפיגמנטים משהו אבל את זה לא אומרים, אז מוצאים קריטריונים.

אורי אורבך: ומה הבעיה?

אורי אורבך: הבעיה שהחינוך הציבורי הבסיסי לא נותן מספיק דברים, בממלכתי דתי גם מבחינה דתית, לפי הדרישות של ההורים.

קריאה: גם ממלכתי.

אורי אורבך: הממלכתי יושב בצד, רגל על רגל.

אורי אורבך: הממלכתי דתי לא מקבל, הממלכתי דתי הורים רבים, ותיקים נקרא להם, ותיקים זה מילה אחרת ללבנים, כן?

אורי אורבך: ההורים הוותיקים, כי יש גם אתיופים ותיקים, הם מרגישים שהם לא מקבלים מבחינה דתית את הרמה הנדרשת, למה?

אורי אורבך: כי כולם באים, כי מקבלים את כולם.

אורי אורבך: ואז מקימים בתי-ספר פרטיים וככה נוצרים בתי-ספר שמתמוטטים.

אורי אורבך: בפתח-תקווה נסגרו בתי-ספר ציבוריים.

דני דנון: התרוקנו מתלמידים.

אורי אורבך: התרוקנו כי גם אלה שנשארו ראו, זה נבואות שמגשימות את עצמן.

אורי אורבך: ברגע שקולטים יותר מדי עולים חדשים אגב לא משנה מאיזו ארץ, יש דברים אובייקטיביים של שפה, של רקע.

אורי אורבך: אם הקולט, אם המתנגרץ הוא קטן יותר מהמתונגרץ, כלומר אם אלה שאמורים לעכל, לבולל הם במספר קטן מדי, אז הם לא עומדים במשימה והם מרגישים – רק שנייה, מה, אני צריך לתקן את כל העולם?

אורי אורבך: וגם הם בורחים לבתי-ספר פרטיים.

אורי אורבך: זה מה שקרה בפתח-תקווה וקורה במקומות אחרים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל מקבלים תמיכות מהעיריות, ברוב הפעמים.

אורי אורבך: כולם מקבלים, הם 102%.

דני דנון: מקבלים יותר, הממלכתי.

אורי אורבך: מקבלים יותר, כי הם כוח פוליטי.

דני דנון: הם מודעים יותר והם מקבלים יותר.

אורלי לוי אבקסיס: מצד שני, יש להם יד חופשית להחליט מי ייכנס.

אורי אורבך: לכן, המשימה של כל החינוך הממלכתי הוא קודם כל, והממלכתי דתי גם בהקשר הדתי, אבל הממלכתי בכלל, פה להשקיע את כל הכספים כדי שבתי-הספר האלה יהיו ראויים וכדי שלא יהיה כל-כך בקלות ניתן לפתוח בתי-ספר פרטיים.

אורי אורבך: אם לא ייפתחו בתי-הספר הפרטיים, אז החזקים ילכו לבתי-הספר הציבוריים, שיהיו מספיק ראויים.

אורי אורבך: עכשיו מילה לגבי החינוך הממלכתי.

אורי אורבך: פה מטיפים מוסר לכל בתי-הספר, משבחים את הממלכתי דתי, אתם בסדר, אתם הפרטיים איומים ונוראיים.

אורי אורבך: תראו, גם בבתי-הספר הפרטיים שקולטים מעט מדי ובקושי, יש לי אליהם המון וגם אמרתי להם, כולם האלקטורט שלנו נעבעך, כולו שלושה מנדטים, אבל כולם האלקטורט שלנו.

אורי אורבך: כשהם קולטים הם קולטים מצוין.

אורלי לוי אבקסיס: יש את היכולת.

אורי אורבך: לא רק יכולת, הם עושים.

אורי אורבך: במעט שהם קולטים, במעט מעט מעט מדי, הם קולטים מצוין.

אורי אורבך: זאת אומרת זה בתי-ספר טובים, אחרי שעוברים את המשוכה הבלתי אפשרית, הם קולטים מצוי.

אורי אורבך: זאת אומרת יש להם יכולת, הם צריכים להשקיע קצת יותר ברצון, הרי במה מדובר, למען השם, בשניים-שלושה ילדים בכיתה, שניים-שלושה ילדים, הם בקלות יכולים לקלוט אותם.

אורי אורבך: יש פה משהו שהמימסד הדתי אשם שהוא מילכוד כזה.

אורי אורבך: הרבנות אומרת – אתם, אם אתם יוצאים שנכיר בכם וכל התהליך של הגיור, לא ניכנס לפרטים, אתם חייבים ממלכתי דתי, ואז באים לממלכתי דתי, או לדתי, סליחה, לחינוך הדתי, ואז החינוך הדתי אומר – לא, לא מתאים לנו.

אורי אורבך: אגודת ישראל והחרדים בכלל, הם זה בכלל לא שייך.

דני דנון: יש לי שאלה, הגיור מתייחס לעולים, למה הרבנות או פנו אליהם, יש, בוא נגיד יש את הדעה שלהם לגבי הגיור, קשה, פוליטית, אבל מה לגבי אותם אתיופים שנולדו בארץ והם לא צריכים לעבור גיור, למה אותם אי-אפשר לתת להם את האישור ללכת לממלכתי?

אורי אורבך: עולה מאתיופיה שרוצה, אגב, יכול ללכת לממלכתי דתי.

יצחק קדמן: אני אגיד יותר מזה.

יצחק קדמן: גם כאלה שכבר עברו את הגיור, אנחנו יודעים ויש לנו תלונות של משפחות שעברו גיור ולכאורה הן יכולות ללכת לאן שהם רוצים, שאיימו עליהם שאם הם ילכו לבתי-ספר ממלכתיים, רטרואקטיבית ישללו.

אורי אורבך: קשה בכלל לשלול רטרואקטיבית גיור, זה סוגיה אחרת, זה בכלל עוול קשה.

אורי אורבך: ולכן אני אומר, שחלק מהפתרון לעניין, ואני אומר את זה כאדם דתי, אני רוצה שכל העולים בארץ בכלל, עולים לארץ מכל המקומות ילמדו בחינוך הדתי, אני חושב שהחינוך הדתי הוא הנכון והראוי ולא ניכנס לזה.

אורי אורבך: אבל אני רוצה שאדם יבחר את המקום שבו הוא מחנך את ילדיו, בלי שמאיימים עליו.

אורי אורבך: וגם על הדרך אנחנו נפתור את הסוגיה הזאת של העומס שמוטל על מעט בתי-ספר.

אורי אורבך: זאת אומרת, אם החינוך הממלכתי שעכשיו החינוך הממלכתי החילוני, הם צדיקים גדולים, זה חמור מאוד וזו גזענות והם יורדים על בתי-הספר הדתיים, רשעים מלאכתם נעשית בידי אחרים.

אורי אורבך: הם לא צריכים לעמוד באתגר, בזכות, במעמסה, איך שתקראו לזה.

אורי אורבך: כשיגיעו קבוצות גדולות של עולי אתיופיה, אם הרבנות תאשר ואם תיווצר קונסטלציה ואגב תיווצר בסוף, פתאום אתם תגלו את כל הצדיקים האלה ויש להם גם קריטריונים.

אורי אורבך: אנשים שהם לא מהשכונה, אנשים שלא בהסעות, הם לא באמנויות, הם לא יודעים לנגן בנבל, ימצאו איזה קריטריון, ולכן יש איזה הגזמה קצת בהטפות מוסר לכל החינוך הדתי, כולל החינוך הפרטי, עם הביקורת הקשה והמרה שיש לי על החינוך הפרטי.

אורי אורבך: ולכן, אני אומר ששורש הבעיה, שני שורשים לבעיה.

אורי אורבך: השורש השני הוא עמדת הרבנות המחייבת או הגורמת לכך שהם לא יוכלו ללכת, העולים מאתיופיה והוותיקים מאתיופיה בחלקם, לבתי-ספר לא דתיים, זאת בעיה שלמה.

אורי אורבך: יש יצירה של אווירה של איום ושל חששות ולא כל אחד בעניינים בדיוק.

אורי אורבך: היא כבר קטנה יותר כי זה כבר משתנה באופן חוקי והבעיה העיקרית היא בעיה שהיא הרבה מעבר לוועדה הזאת, במצבו של החינוך הציבורי, הממלכתי בישראל, שגורם להקמת אין-סוף בתי-ספר פרטיים שזה גם נטל על כל ההורים, שצריכים לשלם וזה גם הסללה של פערים חברתיים אדירים שאנחנו עכשיו רואים את אחת ההתפרצויות הקטנות שלהם.

קסהון וונדה: להסביר לגבי הנקודה הזאת.

קסהון וונדה: זה בדיוק משהו שאומרים, מבלבלים את כל הדברים עם הרבנות עם הכל.

קסהון וונדה: הבעיה היא יותר עמוקה, הרבנות מתעסקת עם העלייה, אני עליתי במבצע שלמה, עלו במבצע משה, אף אחד לא התגייר, יותר יהודי מפולני מכל אחד שבארץ, אנחנו יותר יהודים מכולם, אין לנו בעיה ולא התגיירנו.

קסהון וונדה: העניין הוא שהקבוצה מאוד קטנה, אלו שעולים עכשיו, ומחויבים בגיור.

קסהון וונדה: אותם 20 בתי-ספר, עלינו במבצע שלמה, ובכלל לא קשור לזה.

קסהון וונדה: רק נקודה נוספת, אנחנו גם ההורים שלנו באו מרקע דתי, רוצים להיות דתיים, רוצים לבחור איפה ללמוד ואף אחד לא חייב אותי גם.

קסהון וונדה: לכן אני אומר, הנושא של הרבנות, זה יותר לעלייה האחרונה ולקבוצה מאוד קטנה.

אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת להגיד שאני באמת לא רוצה לשים עכשיו את הדגש על המבנה של החינוך הציבורי, החינוך הציבורי דתי, הרחב יותר גם, אלא אני באמת רוצה לשים את הדגש על מה שקסהון בעצם העלה את הבעיה ואני חושבת שהיא הרבה יותר עמוקה והרבה יותר חברתית ויש לזה השלכות ולא צריך להיות גאון כדי להבין את זה.

אורלי לוי אבקסיס: אז נכון, אנחנו חברה של פליטים, של עולים יותר נכון להגיד, וכל עלייה יש לה את הטרגדיות שלה.

אורלי לוי אבקסיס: רק מה, שאני די מופתעת, היינו אמורים כבר ללמוד לקחים מהעבר, היינו אמורים ליצור איזה שהיא תשתית קהילתית, לקלוט את אותם עולים שבאים מארצות מסוימות.

אורלי לוי אבקסיס: הרי זה לא עליות שאתמול החליטו להביא אותם, איך אתה אומר?

אורלי לוי אבקסיס: כבר 25 שנה אתה בארץ, 30 שנה גם, אני לא יודעת, נשים את זה רגע בצד, אבל אתה מתפלא ואתה אומר איך עוברים כל-כך הרבה ימים ואנחנו לא לומדים וכל פעם אנחנו עוסקים בלפתור את הבעיה הקטנה שצצה באותו רגע נתון, במקום להיערך מערכתית.

אורלי לוי אבקסיס: אז תסלחו לי אם אני רוצה להעלות פה איזה שהוא חשש ולדעתי, הוא חשש מוצדק.

אורלי לוי אבקסיס: אני מקווה מאוד שאני לא צודקת, אבל אני חושבת שזה נכון.

אורלי לוי אבקסיס: יש לי תחושה שבערים הגדולות יש איזה שהיא מגמה לדחוק החוצה את האוכלוסיות החלשות, והאתיופים אוכלוסייה חלשה.

אורלי לוי אבקסיס: איך הם עושים את זה?

אורלי לוי אבקסיס: הם מקשים עליהם את תנאי החינוך, הם מקשים עליהם קבלה לבתי-ספר כאלו ואחרים, הם מבדילים אותם ובצורה כזו ואחרת אומרים להם – אתם יודעים מה?

אורלי לוי אבקסיס: כמו מדיניות גדרה חדרה, תתרחקו מפה.

דני דנון: פה אני חייב לומר משהו, הבחור לא נמצא פה, שהגיע ואמר על הוועדה, חיים, עשינו דיון על גדרה חדרה, ופנינו לשר הפנים והצלחנו לשנות את הטמטום הזה אני יכול לומר של גדרה חדרה.

אורלי לוי אבקסיס: עוולות, גם בסופו של דבר מישהו שזועק אותן ואני שמחה שהוועדה שלנו ככה הצליחה לשנות את המדיניות הנוראית הזו.

אורלי לוי אבקסיס: אבל באמת, אנחנו שמים לב לתופעה שדוחקים שכבות חלשות אל מחוץ לערים, אם זה באמת בקייטנות שפתאום ערים חזקות הורידו את הסבסודים ואת ההנחות לאימהות חד-הוריות, כדי להגיד להם – תשמעו, פה לא יהיה לכם קל, אתם רוצים?

אורלי לוי אבקסיס: לכו למקומות שיש שם עמותות, לכו למקומות שיש שם עזרה ואז אנחנו גם חשים גם את הפריפריה, בעיקר הפריפריה החברתית, אבל אנחנו גם מתעסקים באיזה שהיא דעה קדומה והדעה הזאת, צריך שתיעלם מהעולם, אם זה בגלל הצבע שלך, אם זה בגלל השם שלך ואם זה מבחינות כאלו ואחרות.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לשאול פה שאלות ואני חייבת להגיד לכם, כל פעם, בואו נצא מתוך נקודת הנחה שככל שהם יידחקו תחושת הניכור והחיזוק של הזהות האישית הנפרדת תלך ותגדל, אז היום המחאה שלהם היא פה בכנסת, הם יעשו הפגנות כאלו ואחרות ואנחנו נגיד באמת נישא את הדגל ונגיד כל הכבוד לכם, אבל בסופו של דבר, אם אנחנו לא נקבל החלטות ואנחנו לא באמת נבוא באיזה שהן דרישות לממשלה, דברים לא ישתנו ואחר-כך אנחנו נראה איזה שהיא מיליטנטיות מצד אוכלוסיות כאלה ואחרות ונגיד – אה, הם קצת פרועים, הם לא נחמדים, בשפה אחרת.

אורלי לוי אבקסיס: אבל זה יגיע לשם, לצערי הרב, אם לא נעצור.

אורלי לוי אבקסיס: זה כבר הגיע.

דני דנון: שיעור עבריינות הנוער בקרב עולים מאתיופיה, גבוה פי שלושה.

אורלי לוי אבקסיס: וזה עדיין לא העיר אותנו, וזה עדיין לא גרם לנו לעשות איזה שהיא תוכנית כוללת.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לדעת אם יש תוכניות כוללות, אם יש פיקוח, אם יש מנגנונים, אם אנחנו יכולים לדעת מי אמור לפתח ואם יש סנקציות על בתי-ספר שלא פועלים בצורה כזו או אחרת ומקבלים תמיכות כאלו ואחרות ממשרד החינוך.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לדעת אם כן, מה קורה איתם, מה קורה עם המנהלים, מי מובא לדין, איך מטפלים בבעיה כשהיא מתעוררת.

אורלי לוי אבקסיס: לא לחפש, יש לי פה מקום אחד, אעשה לך טובה, אני אכניס את הילד לכיתה, יש לי 39 ולא 40 ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא צריכים את הטובות האלו.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים ליצור מציאות.

אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו יוצרים מציאות שבבסיס שלה היא שוויון מהותי, אנחנו עכשיו באים לתקן דברים קטנים, אז אולי זה לא יהיה באמת ברמה של השוויון הפורמאלי, אבל יהיה, יביא למצב של שוויון מהותי, אנחנו בדרך הנכונה.

אורלי לוי אבקסיס: וזה בסופו של דבר מה שאני חושבת שאנחנו צריכים לעשות ואנחנו צריכים לדרוש או לעשות נו-נו-נו למי שאחראי על זה במשרדי הממשלה ולבקש תשובות, לבקש ולדרוש.

דני דנון: ובעירייה גם.

אורלי לוי אבקסיס: בסופו של דבר, העירייה יכולה להיות מאוימת על-ידי המשרדים הגדולים.

אורלי לוי אבקסיס: אז יש את הסנקציות לעשות אותם.

אורלי לוי אבקסיס: תאיים, יפעלו.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים לבדוק מה קורה.

יהודית דנילוב: אני מקווה שאני לא צריכה הוכחה ששר החינוך והמנכ"ל שלו מחויבים לשוויון ולמניעת אפליה לכל התלמידים, על אחת כמה וכמה כשמדובר בתלמידים האתיופים.

יהודית דנילוב: אני מזדהה לחלוטין עם כל מה שאמרו פה חבריי מהקהילה של יוצאי אתיופיה, כי הם דיברו מתוך נהמת לבם, לפיכך אני יכולה אלא רק להזדהות אתם.

יהודית דנילוב: אבל לעצם העניין.

יהודית דנילוב: אז מבחינת נתונים, יש לנו כ- 18,000 תלמידים בחינוך הממלכתי, לעומת 23,000 בחינוך הממלכתי דתי, של ילדים יוצאי הקהילה, יוצאי העדה האתיופית.

יהודית דנילוב: נכון שהריכוז הגדול יותר של הילדים בחינוך הממלכתי הוא בחינוך העל-יסודי, כאשר ההורים כבר מרגישים יותר מבוססים בארץ והם מרשים לעצמם לצאת מתוך בתי-הספר הממלכתיים דתיים שאליהם הפנו אותם בתוקף ההסכמים.

דני דנון: יש לכם נייר עם הנתונים, שמרכז את כל בתי-הספר, כמה אחוז אתיופים, מה שנאמר פה על 20 בתי הספר, נקרא להם הבעייתיים.

יהודית דנילוב: הם נכונים.

יהודית דנילוב: אני לא יודעת אם זה ממש 20 בתי-ספר, אבל אין בעיה לשלוף את הנתונים ואנחנו יכולים לספק את זה לוועדה לפי דרישה.

דני דנון: אשמח לקבל את הנתונים ממשרד החינוך וגם לבקש מה- מ.מ.מ.

דני דנון: מחקר בנושא.

דני דנון: איפה היום, סך-הכל תלמידים אתיופים, איפה הם לומדים היום ואיפה המקומות שהם מרוכזים בהם.

יהודית דנילוב: אתיופי הוא לא אתיופי, הוא יוצא הקהילה האתיופית, כי הם לא גרים באתיופיה, זה היה תיקון שתיקנו בוועדת החינוך לפני יומיים בדיון המאוד דרמטי שנאמר שם.

יהודית דנילוב: כאשר אני מדברת על 18,000 תלמידים בחינוך הממלכתי, אני מתכוונת גם לילדים שהם ילידי הארץ כבר והוריהם כבר השתרשו בארץ והם כבר יודעים.

דני דנון: 18,000 בכיתות א' עד י"ב?

יהודית דנילוב: כן.

יהודית דנילוב: בכל רחבי הארץ.

דני דנון: ומתוכם אפשר לדעת כמה מרוכזים בריכוזים באחוזים גבוהים?

יהודית דנילוב: בוודאי, לא תהיה בעיה לשלוף.

דני דנון: היום את יכולה להגיד לנו בערך?

יהודית דנילוב: כרגע אני לא יכולה לתת את הנתון הזה כי אני צריכה לבדוק את זה בנתונים של משרד החינוך.

דני דנון: רוב הילדים אבל משולבים בשלל בתי-הספר או שאת יכולה להגיד שהם נמצאים עם חבריהם בריכוזים?

דני דנון: מה שנאמר פה על ישורון, השאלה אם זה מיעוט, אם זו תופעת שוליים שצריך לתקן אותה, או שיש מאסות של ריכוזים.

יהודית דנילוב: גם כשאומרים על 20 בתי-ספר שיש בהם, כ- 20 בתי-ספר, לעומת כלל בתי-הספר במדינת ישראל אז 20 זה מיעוט.

דני דנון: לא, מה- 18,000 זה לא מיעוט.

דני דנון: המספרים הם מוחלטים, אני מסכימה לגמרי עם כך.

דני דנון: אם 20 בתי-ספר ויש בכל בית-ספר כזה 400 ילדים או 500, הגענו ל- 10,000 מתוך 18,000, ואנחנו יכולים להגיד שרוב התלמידים נמצאים בגטאות או במילה אחרת של ריכוזים וזה בעייתי מאוד.

יהודית דנילוב: נכון, אני מסכימה.

דני דנון: ופה אני לא יודע אם את יכולה להגיד לנו, אם הרוב נמצאים מרוכזים או הרוב משולבים.

יהודית דנילוב: אני אוכל מחר, לא היום, כשאני אגיע בחזרה למשרד, אני אבדוק את הנתונים המדויקים, איפה הפריסה של בתי-הספר היותר בעייתיים.

דני דנון: המספרים, בפועל איפה נמצא.

יהודית דנילוב: איפה נמצאים אותם 20 בתי-ספר?

דני דנון: לא לא, השאלה מתוך 18,000 תלמידים יוצאי העדה האתיופית.

יהודית דנילוב: הם מפוזרים בכל רחבי הארץ.

דני דנון: אבל כמה מהם נמצאים בבתי-ספר שנקרא להם ריכוזי יוצאי העדה, או שהרוב משולבים בכלל.

יהודית דנילוב: כאשר החבר דיבר על 20 בתי-ספר, הוא דיבר על החינוך היסודי, אני מניחה.

יהודית דנילוב: יסודי בלבד.

אורלי לוי אבקסיס: מעניין אם בתוך בתי-הספר הרגילים יש כיתות שהן כיתות ייחודיות.

יהודית דנילוב: לא, חד-משמעית לא.

יהודית דנילוב: חד-משמעית לא.

יצחק קדמן: אבל היו מקרים שפיצלו בית-ספר, הבית-ספר היה, פיצלו בית-ספר, התחכמו ועשו באותו מבנה פיצול של בית-ספר, זה קרה באשדוד בשעתו.

יהודית דנילוב: לא בממלכתי.

יהודית דנילוב: לא בממלכתי, בממלכתי דתי.

יצחק קדמן: ממלכתי דתי, כן.

יצחק קדמן: ממלכתי דתי זה גם ממלכתי.

יהודית דנילוב: מסכימה לחלוטין.

דני דנון: מה אידיאלי מבחינת משרד החינוך, מה החזון שאתם יכולים להגיד, מה אתם רוצים לראות שיקרה בנושא?

יהודית דנילוב: מבחינת משרד החינוך?

יהודית דנילוב: כמובן, שכל הילדים משולבים לפי רצון הוריהם.

יצחק קדמן: הרצון החופשי של הוריהם.

יהודית דנילוב: הרצון הראוי והחופשי של הוריהם.

קסהון וונדה: ולפי הרצון של הרשות.

דני דנון: בראשון לציון, מה שדיברת.

יהודית דנילוב: אני מבקשת להעמיד דברים על דיוקם.

יהודית דנילוב: בפתח-תקווה, הבעיה שעמדה לפתחנו היתה ידועה לנו כבר לא מאתמול ולא משלשום.

יהודית דנילוב: שר החינוך פנה לרב עמר וניסה להשיג פיתרון ראוי שיאפשר לילדים המדוברים להיקלט בבתי-ספר ממלכתיים, עם תגבור ועם כל מה שנכון לעשות, זה לא היה שר הקליטה, זה היה שר החינוך.

יצחק קדמן: משרד הקליטה העלה כבר לפני חמש שנים את אותה הצעה.

יהודית דנילוב: השר לא נענה וזו בקשה שחזרה על עצמה פעמיים ולא קיבלה מענה על-ידי הרב עמר.

יהודית דנילוב: מסיבות כאלו ואחרות.

אורלי לוי אבקסיס: פרט לעניין ההלכתי ואולי הניואנסים הקטנים לגבי העולים החדשים מאתיופיה שאיתם יש באמת קצת עניין של הגיור, מה משרד החינוך מבחינתו יכול לעשות על-מנת להעניש את אותם בתי-ספר?

יהודית דנילוב: המנכ"ל אמר את זה חד-משמעית, לפני יומיים, עוד לפני שהגיעו להסכם עם עיריית פתח-תקווה.

יהודית דנילוב: בתי-ספר שלא יעמדו בהחלטה לפתוח אותם לקליטת תלמידים עולים חדשים מיוצאי הקהילה האתיופית, ייסגרו.

יהודית דנילוב: הרישיון יישלל מהם, התקציבים יימנעו מהם ועל רקע האיום הזה, הגיע המשרד להסכם או להסכמה עם עיריית פתח-תקווה, שלצערנו עד עכשיו לא עמדה בו.

יהודית דנילוב: אנחנו מאוד מקווים, אנחנו מאוד מקווים שזאת בעיה טכנית, כרגע ממש ברגע זה, דקה לפני שנכנסתי לישיבה, אני קיבלתי עדכון אחרון ממנהלת מחוז המרכז ומנהל האגף לחינוך המוכר שנמצאים בעיריית פתח-תקווה, ד"ר סולי נתן.

דני דנון: מה היא דווחה?

דני דנון: אותו דיווח שאנחנו קיבלנו בפתח הישיבה?

יהודית דנילוב: דומה מאוד.

יהודית דנילוב: רק שד"ר סולי נתן ויהודה פינסקי שהוא מנהל האגף לחינוך המוכר במשרד החינוך, נמצאים בפתח-תקווה מאתמול, אחרי שהתברר הפיצוץ הנוראי, זאת אומרת שהעירייה לא עמדה בהסכם, לסייע לעירייה לשבץ את הילדים על-פי ההסכמות ועל-פי מה שראוי ונכון.

אורלי לוי אבקסיס: חוזר מנכ"ל לכל בתי-הספר בארץ, לכך שבית-ספר שלא יעמוד בקליטה?

יהודית דנילוב: כל בית-ספר מוכר שאיננו רשמי שאיננו עומד.

אורלי לוי אבקסיס: הוצאתם את זה?

אורלי לוי אבקסיס: לפעמים גם את המובן מאליו צריך להגיד, בתי-הספר קיבלו חוזר מנכ"ל שמאיים עליהם, אומר להם שמי שלא יעמוד בתנאים - - -

יהודית דנילוב: לא, לא, מכיוון שהבעיה התעוררה - - -

אורלי לוי אבקסיס: גם בתקשורת, זה הפרסום.

יהודית דנילוב: סליחה, זה התעורר בפתח-תקווה.

אורלי לוי אבקסיס: שיהיה משהו מחייב, איזה שהוא מסמך.

יהודית דנילוב: בסדר.

יהודית דנילוב: אם זה מה שצריך, אם זו תהיה החלטת, אם זה יתקבל כהחלטה של הדיון פה, אז זה נצא עם מסמך מחייב.

יהודית דנילוב: אבל זה דבר שאיננו מחייב.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יכולים להגיד את הדברים דרך התקשורת, להגיד איך לעשות את הדברים, כדי שיהיה איזה שהוא קו אחיד, שיהיה איזה שהוא תקן, שיהיה שמה שמחייב את בית-הספר הזה היום כשהתפרץ בו באמת הנושא הלא נעים הזה, יחייב גם בית-ספר שנמצא במרחק גיאוגרפי.

יהודית דנילוב: זה ברור לחלוטין שמי שאיננו שומר את החוק, יש סנקציות נגדו.

אורלי לוי אבקסיס: אז תוציאו את זה.

יהודית דנילוב: ד"ר סולי נתן, יהודה פינסקי, מסייעים כרגע לעיריית פתח-תקווה למצוא פיתרון הולם וראוי לכל הילדים.

דני דנון: כמה ילדים אתם יודעים שכרגע לא משולבים?

דני דנון: נכון להרגע.

דני דנון: 25 ילדים שכרגע באוויר.

דני דנון: זה מה שאתם יודעים כרגע.

יהודית דנילוב: יכול להיות שעד עכשיו עוד שני ילדים מצאו פיתרון, אבל זה היה נתון נכון ואני מאוד מקווה שבאמת הבעיה היא טכנית, יימצא לה פיתרון.

דני דנון: והאחריות היא של מנהלת המחוז.

יהודית דנילוב: האחריות היא של רשות החינוך המקומית על-פי חוק לשבץ ילדים.

יהודית דנילוב: מאליו מובן שמשרד החינוך שמחויב לשלומם של כל הילדים במדינת ישראל, נמצא בתמונה ומסייע לרשות המקומית לעמוד בהתחייבויות שלו.

אתי בנימין: סוגיית הילדים יוצאי אתיופיה בפתח-תקווה לא נולדה היום.

אתי בנימין: לצערי, אני כבר 17, 18 שנה בתחום של ועדי הורים והסוגיה הזאת עולה בשנים האחרונות כל שנה מחדש ואני חושבת שראוי לציין לשבח את שר החינוך שאף שר לא התנהל כמוהו עד היום.

אתי בנימין: אף שר לא התנהל כמוהו.

אתי בנימין: אף שר לא אמר למנהלים – חברים יקרים, אנחנו נפסיק את התקציבים, אנחנו ניקח מכם את הרישיונות וטיפל בסוגיה הזאת באופן אישי.

אורלי לוי אבקסיס: את מדברת על שרי חינוך לשעבר?

אתי בנימין: מדברת על שרי חינוך לשעבר.

אתי בנימין: לדורותיהם.

אתי בנימין: השר הזה הוא באמת ראוי לשבח, כי הוא נכנס לתמונה, באופן אישי, הוא נפגש עם ההורים, הוא נפגש עם ועד ההורים היישובי, הוא נפגש עם ראש העירייה, הוא לא ויתר והוא עמד על זה באמת בצורה הכי אגרסיבית שיכולה להיות, למען אותם תלמידים כי לא יכול להיות שילד שצבע העור שלו הוא טיפ-טיפה יותר כהה, כמו שהגדיר את זה חבר הכנסת אורבך, לא יכול להיות שהילד הזה יצטרך להתמודד עם הסוגיה הזאת של הגזענות ואני קוראת לזה גזענות, פה במדינה של עם שחווה את הגזענות.

אתי בנימין: לא יכול להיות דבר כזה.

אתי בנימין: ובאמת, אני מציינת לשבח את השר על זה.

אתי בנימין: הוא נתן לזה טיפול אישי.

אתי בנימין: אני יודעת שהוא מלווה את זה באופן אישי עד היום, הוא מעודכן, הוא יודע מה שקורה.

אתי בנימין: אני רוצה לבקש שני דברים.

אתי בנימין: דבר אחד, אני חושבת שצריך לעשות את הכל, ד"ר דנילוב, באמת אני אעביר את המסר גם לשר, אני חושבת שצריך לעשות את הכל, על-מנת לראות איך אנחנו מפזרים את אותם 20 בתי-ספר שבהם מרוכזים ילדים יוצאי אתיופיה.

אתי בנימין: לא יכול להיות שאנחנו נפריד אותם בגלל צבע עורם.

אתי בנימין: לא יכול להיות.

אורלי לוי אבקסיס: צריך לתת להם את אפשרות הבחירה, אני חושבת שזה הדבר החשוב ביותר והראוי ביותר ומי אנחנו שנחליט בשבילם מה נכון להם?

יהודית דנילוב: זכות הבחירה קיימת, הבעיה היא שההורים חוששים לנצל את זכות הבחירה.

אורלי לוי אבקסיס: הבעיה היא שמנהלי בתי-הספר עושים להורים סוג של אודישן.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר אומרים להם אנחנו, יש לנו קריטריונים, בואו נבדוק את מבחן ההכנסה שלכם, את ההשכלה שלכם, יוצא צבא, לא יוצא צבא, כמה זמן בארץ, סליחה, זה סוג של אודישן.

דני דנון: הנושא שעלה פה הוא נכון למקומות מסוימים שצצו כרגע, אבל התופעה המטרידה אותנו, נדבר בדיון הבא וגם השר בגלל התראה קצרה הוא אמר שלא יוכל להגיע היום, הוא יגיע לדיון הבא, התופעה שיש ריכוזים היא מטרידה, היא לא קשורה לשום דבר, יש ריכוזים.

דני דנון: ודרך אגב, המקרה של ראשון-לציון, ששם מסיעים תלמידים אתיופים מקצה לקצה, זה נוגד את כל התפישה של משרד החינוך של אזורי רישום.

דני דנון: וזה מראה שיש פה משהו שהוא לא כשר.

דני דנון: אם מסיעים תלמידים חצי שעה באוטובוס בראשון לציון.

אורלי לוי אבקסיס: עד היום שר החינוך לא ידע מזה?

דני דנון: זה נושא מהותי.

אתי בנימין: חבר הכנסת דנון, אני רוצה לספר לך שבנושא הזה של יוצאי אתיופיה בפתח-תקווה, הועלתה אחת ההצעות שעלו אולי לקחת את התלמידים יוצאי אתיופיה ולהסיע אותם מחוץ לעיר והשר התנגד לזה, התנגד לזה בכל תוקף, הוא אמר – הם גרים בפתח-תקווה והם ילמדו בפתח-תקווה.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא מבינה, למה את מתפלאת על המובן מאליו?

אורלי לוי אבקסיס: זה שהשר התנגד לזה שייקחו באוטובוסים, אוי ואבוי אם השר לא היה מתנגד.

אתי בנימין: חברת הכנסת אורלי לוי, אני כל הזמן נלחמת במובן מאליו, אז אני לא מתפלאת אף פעם.

אתי בנימין: אני מצטרפת לחברת הכנסת אורלי לוי ואני חושבת שכן צריך להוציא הנחיה חד-משמעית לכל המנהלים בכל הארץ, אם באמצעות מכתב מהשר, אם באמצעות מכתב מנכ"ל או חוזר מנכ"ל מיוחד לצורך הנושא הזה.

אתי בנימין: הסוגיה הזאת של גזענות היא לא רק בנושא של עולי אתיופיה, היה לנו מקרה ערב פתיחת שנת הלימודים של בית-ספר בנתניה, ממלכתי דתי, שההורים שם רצו להשבית את הלימודים כי בכל מחזור יש כיתת בנים, כיתת בנות, כיתה מעורבת, ששם מה שנקרא השחורים, אלה שיש להם טלוויזיה בבית, אלה שהחצאית של ההורים קצת קצרה.

אתי בנימין: ברגע שהודיעו להם שכבר לא יפתחו שלוש כיתות במחזור אלא שתי כיתות, ההורים של הכיתות הנפרדות התנגדו ואמרו – אנחנו נשבית, איך יכול להיות שילד עם טלוויזיה בבית ישב ליד הילד שלנו.

דני דנון: זה לא קשור, לא על זה הדיון היום.

אתי בנימין: אבל זה חלק מהגזענות שיש בחברה הישראלית, זה בעיה של החברה הישראלית בכלל.

טובה ילין מור: ראשית, לנושא של הריכוזיות של התלמידים בבתי-הספר, אז כמובן אני מצטרפת לכל מה שנאמר.

טובה ילין מור: הייתי גם אחראית על קליטת עולי אתיופיה בשירותי הרווחה בזמן מבצע משה, במעבר לרשויות המקומיות ואני מתרגשת לומר את הדברים כי המאמץ שנעשה לא ייצור ריכוזיות יתר, במבצע משה היה אדיר ואנחנו ידענו שלא היתה התגברות מלאה על העניין אבל לראות 25 שנה אחרי, שעדיין בצורה מכוונת מרכזים ילדים כאשר העולים בעצמם כבר מצאו דיור קבע ביישובים שהם בכל-זאת קצת יותר חזקים בפיזור יותר גדול, זה פשוט באמת מקומם ואני חושבת שנדרש להשתמש בכל, אני תומכת במה שאמרה חברת הכנסת אורלי לוי, בכל האמצעים החוקיים גם על-מנת למנוע את זה.

טובה ילין מור: לא ייתכן גזענות, זו גזענות מה שקורה במדינת ישראל.

קסהון וונדה: משרד החינוך יושב פה ואומר משהו אחר, אני לא יודע, אני פשוט מתפלא.

קסהון וונדה: אם משרד החינוך, נציג המדינה אומרים, יושבים פה אומרים, מתייחסים כמונו שיש ריכוז יש הכל, אז אם משרד החינוך לא עושה את זה, מי עושה את זה?

קסהון וונדה: תגידו לי, אני מחפש פשוט מי אחראי על מה.

קסהון וונדה: נציגי משרד הקליטה, נציגי משרד החינוך יושבים פה, אומרים יש בעיה וזה.

דני דנון: המציאות מדברת בעד עצמה.

דני דנון: אנחנו כרגע לא מחלקים ציונים לאף אחד.

דני דנון: לא טובים ולא רעים.

דני דנון: עצם העובדה שהגעתי גם להחלטה שיש ריכוזים כאלו גבוהים של יוצאי העדה האתיופית, זה בעייתי, ואנחנו צריכים לטפל בזה.

טובה ילין מור: לגבי ההזדקקות המיוחדת, ההפניה המיוחדת של עולי אתיופיה לחינוך מיוחד, נתונים על עבריינות כפי שצוין כאן, שהם גבוהים יותר מאשר באוכלוסייה הישראלית, אני היום, כנציגת האגודה הישראלית למען הילד בגיל הרך אומרת הטיפול צריך להתחיל בגיל הרך והועלה כאן חוק הרישוי והפיקוח למסגרות הגיל הרך, אפשר לבחור את היישובים בהם ישנן קהילות עולי אתיופיה, כיישובים בעלי עדיפות לתוכניות תגבור וחיזוק של אוכלוסיות מיוחדות במדינת ישראל.

טובה ילין מור: זה היה בעבר, אי-אפשר להתעלם מהקשיים שישנם היום וזה צריך להיות לכל אורך הדרך, מהגיל הרך.

טובה ילין מור: לא להפוך את כולם לילדים בסיכון, מה שאמר ד"ר קדמן, הם אוכלוסייה שנזקקת לתגבור, נזקקת לחיזוק, צריכים לעבוד גם עם ההורים.

טובה ילין מור: זכות הבחירה – הורים צריכים לדעת שיש זכות בחירה אבל לא רק באמצעות תוכניות מיוחדות, כי התקבל תקציב מכאן ותקציב מכאן.

דני דנון: יהודה, הגעת באיחור, שמעת ברדיו, הבנתי.

דני דנון: אני נותן לך רשות דיבור לדקה, בנושא שלנו, של יוצאי העדה האתיופית.

יהודה סקר: אני בנושא הזה של אתיופים מטפל כבר חמש שנים כוועד הורים בירושלים.

יהודה סקר: אני כוועד הורים, היתה לי התנגדות של שני בתי-ספר אליטיסטיים בירושלים, מצטיינים לא רצו לקלוט תלמידים עולים.

יהודה סקר: אני קלטתי ביוזמתי, ביוזמתי, בהסכמת המנהלת, 30 תלמידות ממבשרת, מסיעים אותן כל יום ממבשרת.

יהודה סקר: אנחנו כהורים, דואגים לכל מחסורם.

יהודה סקר: לא משרד החינוך ולא משרד הקליטה דואג להם.

יהודה סקר: אותו כנ"ל בהימלפרב.

יהודה סקר: אני עצמי עם שר הקליטה הקודם אפללו, דאגנו לילדים ללבוש, לתפילין, להכל.

יהודה סקר: זה מה שיש לי להגיד.

יפה סהלו: אני מירושלים, מנווה יעקב.

יפה סהלו: אני פעם ראשונה בדיון ובאתי להגיד משהו בקשר לילדים.

יפה סהלו: הילדים שלנו הם מאוד נפגעים ונפגעו ונפגעים כולנו.

יפה סהלו: הילדים, אתם חושבים רק עכשיו על עולים חדשים, הילדים נפגעו, זה הוותיקים, שלמדו פה בארץ.

יפה סהלו: הילדה שלי שאלה אותי אתמול, היא אומרת לי – אימא, למה הם בטלוויזיה מופיעים, למה?

יפה סהלו: מה יש להם?

יפה סהלו: קשה לי להגיד להם – יש להם בעיה ככה וככה.

יפה סהלו: מה אני עניתי לה?

יפה סהלו: הם מדברים על תיק, על קלמר, על עט, על כל מיני דברים היפים שלהם.

יפה סהלו: זה מה שהסברתי לה, בת תשע.

יפה סהלו: הילדים פשוט נפגעים.

יפה סהלו: הילדים שגדלו פה, לא שבאו עכשיו.

דני דנון: כל העדה, כן.

יפה סהלו: כולם, כל העדה.

יפה סהלו: מה זה ילד?

יפה סהלו: ילד זה כמו נייר, נייר ריק, נייר ריק.

יפה סהלו: אתה נותן לו משהו, אתה מלמד אותו, תופש.

יפה סהלו: אתה לא אומר לו כלום, לא תופש.

יפה סהלו: גם נייר אותו דבר.

יפה סהלו: אנחנו כותבים עליו – הוא תופש.

יפה סהלו: לא כותבים עליו, זה ריק.

יפה סהלו: זה אותו דבר.

יפה סהלו: אנחנו באנו כן מאתיופיה, שמרנו את כל הדת שלנו, התחבאנו משם, מאחרים, מכל מיני דברים, וכולם יודעים את האנטישמיות הזאת ובאנו, עלינו לפה.

יפה סהלו: באמת עלייה קשה, באנו ברגל, באתי במבצע משה, קצת לפני.

יפה סהלו: איפה אנחנו הולכים באמת?

יפה סהלו: הילדים נפגשו, והמשפחות.

יפה סהלו: הנפש, זה לא פגיעה רק בלימודים, זה הנפש של הילד.

יפה סהלו: למה לפגוע בילדים?

יפה סהלו: למה?

דני דנון: תודה.

דני דנון: אני חושב שהדברים שלך הם באמת ראויים לסיכום של הדיון.

יפה סהלו: אנחנו מבקשים מכל עם ישראל, אנחנו בני-אדם, אנחנו אותו דבר ואני מבקשת ואנחנו מבקשים לא לפגוע בילדים הקטנים.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: אני באמת מתרגש מהסיכום שלך, כי התחלתי את הדיון ואמרתי אנחנו ניגע בנושאים המערכתיים שיעלו פה, כמו שראינו מכל המשרדים, אבל גם צריך לזכור שבתהליך פוגעים בנפשם של ילדים וכמו שאמרת נכון, לא רק בנפשם של הילדים שעצמם עברו את החוויה, אלא כל בני העדה שרואים בטלוויזיה וברדיו מה עוברים חבריהם ושאר בני העדה, זה משאיר צלקות.

דני דנון: אני רוצה לסכם את הדיון במספר החלטות.

דני דנון: קודם כל, הוועדה רואה באפליה על רקע צבע עור גזענות ופשע מוסרי שיש להילחם בו.

דני דנון: הוועדה רואה בחומרה את הכשל של עיריית פתח-תקווה בטיפול בבעיה.

דני דנון: הוועדה מכירה בכך שהבעיה היא מערכתית וקיימת ברחבי הארץ.

דני דנון: יש לדאוג לטיפול מקצועי בילדים ובמשפחות של אלו שעברו את החוויה הטראומטית בשבועות האחרונים.

דני דנון: אנחנו נסייע הן בפנייה למשרד העבודה והרווחה והן לגורמים אחרים לסייע לאותם ילדים ומשפחות.

דני דנון: אנחנו פונים לקבלת דו"ח מה- מ.מ.מ.

דני דנון: לגבי תלמידים אתיופים, מבקשים את הנתונים במשרד החינוך.

דני דנון: הוועדה קוראת למשרד החינוך להוציא את פרטי חוזר המנכ"ל שבו יהיו נהלי המשרד בנושא הזה בצורה ברורה, יופצו לכל הנהלות בתי-הספר ואני רוצה להוסיף ולומר שאנחנו נעקוב אחרי הטיפול בילדים, אחרי מה שהם עברו.

דני דנון: כי בקטע המערכתי, אנחנו הולכים לעקוב אחרי זה, אנחנו נקיים דיון נוסף לגבי ריכוזים, אחרי שנקבל את הדו"חות ואת הנתונים לגבי הריכוזים, לפי דעתי אנחנו נגלה שם מספרים, אם יש לנו 20 בתי-ספר כאלו, כמו שגילינו פה, ויש סך-הכל 18,000 תלמידים, אנחנו נגלה שמרבית, אני חושב מרבית מהילדים יוצאי העדה מרוכזים במקומות מסוימים וזה דבר שהמערכת צריכה לשנות ולתקן.

דני דנון: אני מצטער, שוב, על ההתראה הקצרה של הדיון אבל הוא היה דיון חשוב והוא פתח את הפתח ואנחנו מפה נצא ונמשיך לעקוב אחרי הנושא.

דני דנון: אני מודה לנציגים שהיו אתנו טלפונית וגם מי שהגיע, תודה רבה לכולם.