הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 18, פרוטוקול מספר 6, 2009-06-23 12:30

דני דנון: צהריים טובים לכולם.

דני דנון: אנחנו פותחים את הישיבה של הוועדה לזכויות הילד בנושא ילדי גוש קטיף ארבע שנים אחרי.

דני דנון: רובנו צפינו בתערוכה של ציורי ילדים, תערוכה שמדברת בעד עצמה.

דני דנון: אנחנו נדבר גם היום בוועדה על התערוכה.

דני דנון: המטרה של הישיבה היא קודם כל לומר שאנחנו לא שוכחים את אותן משפחות, את אותם ילדים שארבע שנים אחרי העקירה עדיין נמצאים עם הבעיות היומיומיות שלהם, עם הקשיים שלהם.

דני דנון: אנחנו רוצים לראות מה נעשה על ידי המשרדים השונים, משרד החינוך, משרד העבודה והרווחה, הרשויות השונות, ומה ניתן לעשות יותר טוב.

דני דנון: באחת מהשיחות עם הנציגים שלכם עכשיו בתערוכה השוויתי את המצב למצב של אבל.

דני דנון: מצב של אבל כשיושבים שבעה מגיעים המון אנשים ומחבקים את המשפחה ועוטפים אותה בחום ואהבה ואחרי זה יש את השלושים, ובשלושים עדיין מבקרים ועדיין יש יחס חם ואוהד של הסביבה.

דני דנון: אחר כך יש את יום השנה שמציינים אבל לאחר מכן נשארים לבדם האנשים האבלים.

דני דנון: אני חושב שזה המצב היום מהדוח שקיבלנו ממרכז מידע ומהעדויות מהספר שקראנו היום נשארו ילדים לבדם.

דני דנון: למרות הניסיונות, שורה תחתונה יש לנו בעיה קשה והנתונים הם בעייתיים מאוד.

דני דנון: עצם העובדה שמתוך כמעט כ-4000 ילדים שעזבו את בתיהם, 30% נתקלים בקשיים יומיומיים בנושא של קבלת סמכות הורית, בנושא של לימודים, מבחני בגרות.

דני דנון: אלה נתונים, זו לא הרגשות, זה לא שמועות.

דני דנון: אלה נתונים של תיקי רווחה, של פתיחת תיקים במשטרה, של דברים מאוד מאוד מטרידים.

דני דנון: אז אנחנו במסגרת הדיון קודם כל נשמע את הגורמים שנוגעים בדבר.

דני דנון: אני בהזדמנות הזאת להודות ליוכי סימנטוב שמופיעה בוועדה בנושאים נוספים אבל יחד איתנו הרימה את היום הזה שהוא יום חשוב מאוד.

דני דנון: אנחנו ננסה לקבל סקירה על המצב היום כמו שהוא בלי לטייח את העובדות.

דני דנון: העובדות הן קשות.

דני דנון: לאחר מכן אנחנו נשמע, אני רוצה לברך גם את בני הנוער שהגיעו אלינו.

דני דנון: קיבלתם יום חופש להגיע לפה?

דני דנון: אז אני רוצה לבקש מהגברת יוכי סימנטוב מהשירות הפסיכולוגי של משרד החינוך לפתוח, לתת לנו סקירה קצרה ומיד לאחר מכן לראות את המצגת של דנה.

דני דנון: קודם חנה שדמי מנהלת שירות שפי של משרד החינוך בבקשה.

חנה שדמי: אין ספק, 4 שנים אנחנו עוסקים באחד האירועים האנושיים, החברתיים, הלאומיים הקשים מאוד.

חנה שדמי: התערוכה הציגה מימד אחד של זה.

חנה שדמי: ההתערבות של השירות הפסיכולוגי היעוצי נעשתה טרום תהליך ההתנתקות בליווי גם של תמיכה של הצוותים החינוכיים, גם בניסיון לבנות תוכנית שתלווה את הילדים לא רק באזור של ההתנתקות אלא בכל הארץ כדי להבין מה המשמעות של המושג התנתקות ובהתערבויות קבוצתיות ופרטניות במהלך כל הארבע שנים האלה.

חנה שדמי: השירות הפסיכולוגי יישם ולמד בו זמנית ויצר שיטות שונות של התערבות.

חנה שדמי: היום גם יוצג הספר שהוא סיכום של עבודה של השירות הפסיכולוגי שלומד את התהליכים של ההתערבות של עצמו ומסיק מסקנות.

חנה שדמי: יש פה ידע חדש שהלוואי שלא נצטרך להשתמש בו אבל בהחלט ידע מאוד משמעותי מבחינה טיפולית.

חנה שדמי: אני רוצה להגיד במילה אחת על יוכי, את כל השבחים שאמרת אני רק אתמוך ואומר שלאורך כל הדרך היא עבדה עם הלב ועם הראש ועם כל נים בגוף מתוך תחושה של שליחות והיא תתאר את העבודה בצורה מאוד יפה.

דני דנון: תודה רבה חנה.

דני דנון: קודם כל החבר'ה הצעירים אתם מוזמנים לשולחן.

דני דנון: אנחנו מדברים עליכם אבל אתכם.

דני דנון: זה דיון שאתם שותפים אליו ובזמן שנפתח את הדיון אתם מוזמנים להשתתף בו וחשוב לנו לשמוע לא רק מהמדריכים ולא רק מהמורים אלא לשמוע גם מכם, החבר'ה שאנחנו מדברים עליהם.

דני דנון: יוכי סימנטוב בבקשה.

יוכי סימנטוב: תודה רבה.

יוכי סימנטוב: אני קודם כל רוצה להודות לך חבר הכנסת דני דנון על ההזדמנות להשמיע את הקול של הילדים באמצעות הציורים ואני מקווה שגם נשמע חלק מהם בקול רם.

יוכי סימנטוב: אני רוצה להודות גם לכל השותפים בעשייה.

יוכי סימנטוב: כל המבוגרים שנמצאים פה ממש כולם הם שותפים ואולי זה אפשר לעשות משהו בכל זאת במציאות כל כך מורכבת.

יוכי סימנטוב: מחוז דרום, מנהלת סל"ע, מהות, המשרדים השונים.

יוכי סימנטוב: אני מקווה שאני לא שוכחת אף אחד אבל באמת כולם היו שותפים ועבדנו ביחד.

יוכי סימנטוב: אני רוצה להודות באופן מיוחד לדנה סלמון התרפיסטית שהתגייסה תמיד בכל מקום, רחל סעדה שבאמת בלעדיה כלום לא היה קורה, ועד הרגע האחרון היא עבדה על כל פרט קטן, ולד"ר שי חן גל שלא יכול היה כרגע להיות פה ומר עמוס ספראי מנהל מכללת אמונה שהשאיל לנו את הפנלים.

יוכי סימנטוב: בלעדי זה גם זה לא היה.

יוכי סימנטוב: חשוב לי להזכיר בתחילת הדברים שמדובר באוכלוסייה שברובה היא נורמטיבית.

יוכי סימנטוב: היא נקלעה למשבר והוא מתמשך ומה שחבר הכנסת דנון אמר, השווה את זה לתהליכי אבל זה מאוד נכון.

יוכי סימנטוב: נקלעה למשבר.

יוכי סימנטוב: הוא היה אמור להיות בשלב של איזושהי סגירה.

יוכי סימנטוב: כמו שאנחנו מצפים שאחרי אבל, אחרי שנה אמנם נשאר הכאב אבל הוא לובש מימד של השלמה עם האובדן והוא חלק מהחיים של האדם שאנחנו מצפים שאדם יחזור לחיים הנורמליים שלו עם האובדן מתוך השלמה כואבת איתו.

יוכי סימנטוב: מה שפה פחות קרה אולי בגלל המציאות הייחודית של מגורים זמניים והקשיים שנמצאים ביום יום של האנשים מאוד מקשים על תהליכי התאוששות טבעיים שהיו אמורים לקרות אילו זה לא היה ככה.

יוכי סימנטוב: ארבע שנים אחרי אובדן אנחנו מצפים בכל זאת ליותר תהליכי התאוששות.

יוכי סימנטוב: זה לא שהם לא קיימים.

יוכי סימנטוב: הם קיימים בחלקם.

יוכי סימנטוב: היינו מצפים ליותר.

יוכי סימנטוב: אנחנו חושבים שהמציאות שבה הילדים והמבוגרים נמצאים לא תורמת לתהליך ההתאוששות.

יוכי סימנטוב: הציורים הם חלון להתבוננות בקשיים, בלבטים, לעיתים גם בתהליכי התאוששות.

יוכי סימנטוב: חשוב להבין שלמרות שרוב הילדים נמצאים במחוז דרום הפיזור הוא מעל 280 מוסדות ברחבי הארץ.

יוכי סימנטוב: כדי לתת מענה לכל מי שנזקק אנחנו בכל שנה ממפים את הפיזור הזה.

יוכי סימנטוב: איפה נמצא עד רמה של ילד אחד בבית ספר אנחנו מגיעים ובודקים מול המוסדות את הצרכים ובהתאם לכך בונים את המענים.

יוכי סימנטוב: אנחנו בנינו מנגנון שמאוד מכביד עלינו אבל עוזר לזה שמקסימום משאבים יגיעו לילדים ואכן בכל שנה אנחנו מגיעים לאלפי ילדים.

יוכי סימנטוב: הכוונה היא שלפעמים אותו ילד יקבל גם שתי תוכניות.

יוכי סימנטוב: אם זה למשל תרפיה פלוס תמיכה טיפולית חינוכית שהיא ממוקדת יותר בעניין הלימודי אבל בהחלט מכוונת גם למצבו הרגשי.

יוכי סימנטוב: בתחילת הדרך נתנו תרפיות קבוצתיות לכל הילדים עקב המצב האקוטי שנוצר בגלל העקירה.

יוכי סימנטוב: היתה לנו תחושה שנכון לאפשר מסגרות לעבודה רגשית בתוך בתי הספר.

יוכי סימנטוב: זה היה משהו ייחודי שעשינו אותו מאוד נרחב.

יוכי סימנטוב: בעצם אפשרנו לכל הילדים לקבל קבוצות לעבודה רגשית.

יוכי סימנטוב: זה לא נכון להגיד שכולם קיבלו את זה מיידית אחרי מפני שהילדים היו בתנועה מתמדת איפה שזה היה אפשרי.

יוכי סימנטוב: בכל שנה הגענו, יכול להיות שהמספר הוא מעל 3000 ילדים אבל יכול להיות שהיו מספר ילדים שלא הגענו אליהם בגלל סיבות שונות.

יוכי סימנטוב: למשל בשנה הראשונה ילד עשה לפעמים ארבעה או חמישה מעברים.

יוכי סימנטוב: מאוד קשה אפילו לעקוב איפה הוא נמצא כל פעם.

יוכי סימנטוב: וגם היום התנועה היא לא אותה תנועה.

יוכי סימנטוב: בהחלט הרבה יותר קל להגיע אליהם והשנה הגענו למשהו כמו 2400 ילדים.

יוכי סימנטוב: שנה שעברה למעל 3000 ילדים.

יוכי סימנטוב: אני שוב אומרת זה לא בהכרח שכל ילד וילד שיצא מגוש קטיף קיבל את הטיפול.

יוכי סימנטוב: זה יכול להיות שאותו ילד קיבל שני סוגים של טיפולים.

יוכי סימנטוב: ויש ילדים שכבר לא צריכים.

יוכי סימנטוב: ואני אתמול דיברתי עם בני הנוער שהבאנו לפה.

יוכי סימנטוב: חלקם אמרו המצוקה חריפה אתם חייבים להמשיך לטפל.

יוכי סימנטוב: חלקם אמרו רובנו בסדר, אתם לא צריכים לטפל בכולנו.

יוכי סימנטוב: טפלו במי שצריך.

יוכי סימנטוב: זאת אומרת אנחנו משתדלים לבדוק היום מה צריך ובהתאם לזה לתת.

דני דנון: מה הבעיות?

יוכי סימנטוב: הבעיות.

יוכי סימנטוב: קודם כל אני רק אוסיף ואומר שהעבודה בתוך בתי הספר מאוד הוכיחה את עצמה.

יוכי סימנטוב: היא מפחיתה סטיגמטיות, היא מאוד זמינה והיא פחות מעוררת התנגדות.

יוכי סימנטוב: המגמות המרכזיות שלנו היום הן (א) לתת מענה אישי יותר בעצם לצורך (ב) לחלק מהילדים להפוך אותם לעוזרים לילדים צעירים יותר ובגלל זה התחלנו השנה פרויקט חונכות שמטרתו היא להפוך את בני הנוער, הילדים גם למסייעים כי יש מספיק מחקר על זה, יש מספיק ספרות על זה, שכאשר אדם עוזר זה עוזר לו ומקדם אותו.

יוכי סימנטוב: הבעיות.

יוכי סימנטוב: הבעיות הן כמו שכתוב במסמך וכמו שנאמר כבר אצל חלק מבני הנוער קשיים עדיין בלימודים בהחלט, ביכולת להסתגל ולעשות את המטלות ההתפתחותיות הטבעיות שלהם.

יוכי סימנטוב: זה ללמוד בבית ספר, לעשות באופן סדיר להיבחן וכולי.

יוכי סימנטוב: דבר שני נתקלנו וזה גם שוב כתוב במסמך, בעיות בסמכות הורית.

יוכי סימנטוב: בעיות באמון במדינה.

יוכי סימנטוב: שוב אני אומרת, אני לא מדברת באופן גורף על שום דבר.

יוכי סימנטוב: צריך להסתכל ולראות בכל מקום זה קצת שונה.

יוכי סימנטוב: ילדים שלא קיבלו עזרה מיידית בהתחלה הן בגלל המעברים התכופים והן בגלל שהאידיאולוגיה של המקום היתה לא כל כך לקבל עזרה פסיכולוגית, דבר שהשתנה מאוד מאוד בשנים האחרונות והיום יש הרבה יותר פתיחות, אז הם אולי טיפה במקום פחות מתקדם.

יוכי סימנטוב: עדיין המבוגרים בקשיים וצריך לזכור שכדי לעזור לילדים צריך לעזור למבוגרים.

יוכי סימנטוב: כי הילד הוא מראה של המצב של ההורה שלו.

יוכי סימנטוב: אם ההורה במצוקה יראו את זה על הילד.

יוכי סימנטוב: ואנחנו גם שמענו מילדים בסיורים, שאלנו פעם ילד שסיפר על מצוקות, אתה מספר להורים שלך?

יוכי סימנטוב: הוא אמר, לא, מה פתאום, יש להם מספיק צרות.

יוכי סימנטוב: למה שאני אספר להם.

יוכי סימנטוב: מדובר בילד בן 11 שאמר את זה.

יוכי סימנטוב: ברגע שיש היפוך תפקידים וילד הופך להיות ילד הורי זה לא מצב טוב.

יוכי סימנטוב: אז יש בעיות בכיוון הזה של הקרנה של הבעיות של המבוגרים של הפרנסה, של המגורים שמאוד מקשים.

יוכי סימנטוב: אם יש בעיה של חוסר תפקוד בוודאי יש לה השלכות על לפעמים חלילה שעלולות להתדרדר להתנהגויות סיכון.

יוכי סימנטוב: זה פחות או יותר.

יוכי סימנטוב: שולה אם את רוצה להוסיף משהו.

יוכי סימנטוב: שולה היא הפסיכולוגית מנהלת השירות הפסיכולוגי חינוכי בנחל שורק.

יוכי סימנטוב: אז תוסיפי עוד מילה אם את רוצה.

יוכי סימנטוב: ושם דווקא הילדים קיבלו עזרה מיד אחרי העקירה מגוש קטיף והם קיבלו ממש עזרה רציפה מהתחלה.

יוכי סימנטוב: יש מקומות שהעזרה הגיעה מאוחר יותר בהתאם ליכולת ההכלה של האנשים.

שולה ביין: קודם כל תודה ליושב ראש שהזמין אותי.

שולה ביין: אנחנו באמת נמצאים במקום אחר היום.

שולה ביין: הטיפול אצלנו במועצה התחיל בשלב מאוד מוקדם.

שולה ביין: הקהילה גם הגיעה כקהילה מאוד מאוד אחידה מסודרת מלוכדת.

שולה ביין: ערכנו טיפולים קבוצתיים בבתי הספר בעיקר.

שולה ביין: היום אין לנו טיפולים קבוצתיים.

שולה ביין: החלטנו שהיום אנחנו נותנים מענה אינדיווידואלי.

שולה ביין: מנסים לאתר את הצרכים הייחודים של כל ילד וילד, כל משפחה ומשפחה, גם הגירוש, גם הטלטלות, גם הצפיפות בדיור, הם באו ממקום מסוים והן משפחות בואו לא נשכח של שמונה עשרה נפשות שגרים פתאום בקרווילות.

שולה ביין: זה מוציא החוצה המון קשיים שבחלקם זה לטובה שהם יצאו החוצה אבל שהיו קיימים ולא כל כך נתנו עליהם את הדעת והם יצאו עכשיו החוצה ואנחנו עכשיו בקטע של לטפל במשפחות מסוימות וילדים ובעיקר נוער.

שולה ביין: היום הבעיה המרכזית שלנו היא באמת עם הנוער בעיקר בגלל אובדן האמון לא רק במדינה אלא בזולת בכלל.

שולה ביין: ואובדן אמון בזולת נותן איזושהי תחושה של בדידות, של אני לבד, אין מי שיכול לתמוך בי, אין מי שיכול להאכיל אותי, אני לבד בעולם וזו תחושה ברמה האישית גורמת להמון חוסר ביטחון וגם אם אני מסתכלת ברמה המדינית, יש לנו המון קשיים לקראת יום העצמאות, אנחנו נתקלים בהמון קשיים איך לחגוג, מי חוגג.

שולה ביין: האוכלוסייה פתאום מתחלקת לנו לכל מיני קולות.

שולה ביין: אנחנו היום במקום הזה שלנסות איכשהו להחזיר את האמון של החבר'ה האלה אחד בשני, כעבודה של המועצה, ובמדינה, וברמה הפרטנית במשפחות, שכל הגירוש וכל הטלטלות הוציאו המון המון קשיים.

יוכי סימנטוב: אנחנו רואים הרבה בקשות לעבודה פרטנית.

יוכי סימנטוב: הילדים שלא התאוששו דורשים עבודה אינטנסיבית יותר.

יוכי סימנטוב: זה מאוד חשוב להגיד ואולי דנה תציג את דבריה.

דני דנון: אנחנו ניתן לדנה לדבר.

דני דנון: אני רוצה גם את עמירה חיים מנהלת מחוז דרום של משרד החינוך לשמוע ממך עמירה לגבי מה קורה בתוך מערכת החינוך מבחינת בעיות של נוכחות ובעיות של לימודים.

דני דנון: נראה את המצגת ואז נפנה אלייך.

דנה שלמון: צהריים טובים.

דנה שלמון: אני קיבלתי בעצם את המינוי לפני חודשיים בערך.

דנה שלמון: תמונת מצב של המצב היום.

דנה שלמון: אני נפגשתי עם כשמונים ילדי ובני נוער ממפוני גוש קטיף וצפון השומרון.

דנה שלמון: הסדנאות הטיפוליות בעצם לא רצינו לבוא פעם אחת.

דנה שלמון: היה מאוד חשוב שבני הנוער ירכשו אמון גם בזה שאני מגיעה עוד פעם ועוד פעם וגם לראות מה הם יוציאו אחרי שבוע ושבועיים.

דנה שלמון: בעצם בואו נתחיל נראה.

דנה שלמון: אז קודם כל אני רוצה להגיד תודה ליוכי כמובן ושי חן גל על ארגון הפרויקט, לנועה טל אוצרת התערוכה, למדריכים שלי שככה הסתכלנו כולנו על הציורים, ד"ר רונית פלוטניק היא פסיכולוגית חינוכית התפתחותית ויוני שור תרפיסט באמנות ועינת לאור פענוח ציורי ילדים.

דנה שלמון: אני רוצה להתחיל בעצם בתיאור שמראה את המצב של הילדים היום.

דנה שלמון: אפשר לראות קודם כל את הילדה, דיברת על הבדידות.

דנה שלמון: הילדה שככה עומדת לבד וחושבת בעצם לאן היא הולכת.

דנה שלמון: דרך אגב גם מיכל וימר שעשתה מחקר טרום התנתקות גם אמרה שהילדים אמרו לאן בעצם אנחנו הולכים.

דנה שלמון: עבדה על הדמות הזו בערך שעה.

דנה שלמון: איך אני נראית ולאן אני הולכת.

דנה שלמון: אפשר לראות את כל השכבות ומעליהן את הגוש, את הכובד של ההתנתקות מעליה.

דנה שלמון: אני רוצה להראות את זה אין.

דנה שלמון: מאוד אפשר לראות את מה אין כרגע.

דנה שלמון: את מה חסר להם.

דנה שלמון: וזה בעיקר הבית.

דנה שלמון: אני יכולה להגיד שמשמונים בני נוער שנפגשתי איתם יש לי ציור משפחה אחת.

דנה שלמון: זה מאוד משקף את זה שבעצם המשפחה היא במשבר.

דנה שלמון: ציור המשפחה זו משפחה שלקחה את הכסף, קנתה משק, ואמרה אני רוצה להתנתק גם מהנושא.

דנה שלמון: יש לזה כמובן מחירים אבל יש משפחה.

דנה שלמון: דרך אגב גם הציור מאוד חזק.

דנה שלמון: הילד כתב באסה, באסה, באסה.

דנה שלמון: כאילו הוא לא מנותק מהרגשות, הוא לא מנותק מהמחיר שהמשפחה שילמה לצאת מיישוב מאוד קהילתי.

דנה שלמון: הוא ממש צייר על כל דמות את העצב שלה, את מה היא הפסידה, את האובדן.

דנה שלמון: אבל עדיין יש תיאור של משפחה.

דנה שלמון: פה זה המקום היחיד שבו ראיתי את ההבדל בין חילונים לדתיים.

דנה שלמון: החילונים פשוט בפגישה הראשונה בדקה הראשונה עשינו סבב שמות.

דנה שלמון: הם אמרו אני כך וכך, נפל לי פצמ"ר בצד הזה של הבית.

דנה שלמון: אני כך וכך נפל לי פצמ"ר מאחורי הבית.

דנה שלמון: הפצמ"רים כאילו שהם היו אתמול.

דנה שלמון: אצל הדתיים הציורים האלה יצאו רבע שעה לפני שנגמרו שלושת הפגישות.

דנה שלמון: זה הדימוי של הפגישה אצל הפסיכולוג כשהיד על הידית ופתאום אומרים את הדבר הכי חשוב.

דנה שלמון: זה יצא רגעים לפני הסוף כשאפשר לראות גם את הפגיעה של הפצמ"ר בבית ובעצם הבית ההרוס זה הבית ההרוס מההתנתקות.

דנה שלמון: פה אנחנו יכולים לראות את התולעים מתחת לפני השטח.

דנה שלמון: התולעים חיות ועליהן אין שליטה.

דנה שלמון: זה בדיוק המחשבות הטורדניות, הזיכרונות, התסריטים שאנחנו עושים במוח ואין לנו בעצם שליטה עליהם.

דנה שלמון: יש פה שמונים ילדים מכיתה ג' עד י"ב.

דנה שלמון: הציורים האלה הם של ילדים שרובם בית ספר עממי.

דנה שלמון: פה אנחנו ממש יכולים לראות, הילדה באה ואמרה לי יש לי סיוטים.

דנה שלמון: והסיוטים זה הפחד מהפצמ"רים.

דנה שלמון: בשקופית הזאת אנחנו יכולים לראות איך הם מחלקים את החיים.

דנה שלמון: אנחנו מדברים בפסיכולוגיה על מנגנון הגנה של ספליט, שזה מנגנון של השנה הראשונה של החיים, של אני ולא אני, אחר כך זה מתחלק לאני ואימא, אחר כך זה אני אימא ואבא.

דנה שלמון: ואפשר פה לראות גם איך החיים כאילו מתחלקים בעצם.

דנה שלמון: יש פה לפני, יש פה אחרי, ויש פה שבר מאוד גדול.

דנה שלמון: פה ילד שכתב קודם בהווה.

דנה שלמון: ופה הוא כתב איזה חיים טובים.

דנה שלמון: זאת אומרת השקט לא היה.

דנה שלמון: כי ילד צריך משפחה עם בית וביטחון.

דנה שלמון: זה מתחלק לאורך ואחר כך מתחלק לרוחב.

דנה שלמון: בעצם זה כמו המשחק של הסכינים שהיינו משחקים שחותכים את העיגול לכמה חיתוכים.

דנה שלמון: אלה ילדים שבעצם עשו את הקו הוא קו אנכי והוא נותן איזושהי אסרטיביות.

דנה שלמון: לעומת הקו למעלה שאנחנו רואים שזה קו יותר סיפורי, איזה שכבות יש לנו על שכבות, שפה בעצם אנחנו רואים ריק מתחת לשכבות.

דנה שלמון: פה אנחנו רואים מים סוערים מתחת לשכבה.

דנה שלמון: ופה כבר דיברנו עליו.

דנה שלמון: אלה ילדים צעירים עם היסטוריה.

דנה שלמון: עם היסטוריה שבעצם חודרת לחלומות, חודרת לכל החיים.

דנה שלמון: פה אני רוצה להראות איך בשלוש פגישות אפשר לראות שינוי.

דנה שלמון: כמה הם נותנים את עצמם.

דנה שלמון: הנושא של גוש קטיף אצל הילדים זה משיכה דחייה.

דנה שלמון: מצד אחד יש מבוכה ואנחנו לא רוצים לדבר וכבר עברנו את זה.

דנה שלמון: ומצד שני הם מאוד מאוד רוצים לדבר על זה.

דנה שלמון: אנחנו יכולים לראות בציור הראשון איזה רווח יש בתוך הלב ואיזה שבר גדול.

דנה שלמון: שבוע אחרי השבר בעצם מתחבר, ושבוע אחרי לא צריך את כל הסיסמאות הצרכניים של שברת, שילמת, בעצם את כל ההתלהמות והיא עוברת בעצם לציור של געגוע.

דנה שלמון: אנחנו לא רוצים להגיד תשכחו.

דנה שלמון: גוש קטיף מי שהיה שם לא ישכח לעולם.

דנה שלמון: אבל כן אנחנו רוצים לראות שהם יורדים מהסיסמאות שהם לא אישיים.

דנה שלמון: שיהודי לא מגרש יהודי וכל זה.

דנה שלמון: כן אני רוצה לראות שיש את העיבוד הרגשי.

דנה שלמון: בשלוש פגישות אפשר לראות ממש איך זה נראה.

דנה שלמון: פה זאת ילדה שבעצם התחילה בלמה הגירוש עזר.

דנה שלמון: ופה היא כתבה זו פינה לפירוק עצבים.

דנה שלמון: על זה דיברתי על הקטע של אמון שהם צריכים לראות שאני מגיעה כמה פעמים.

דנה שלמון: דרך אגב אמרתי שאני מתל אביב ואני חושבת שזה מאוד הקל עליהם.

דנה שלמון: כי בסך הכול ההורים והמורים הם גם מפוני גוש קטיף.

דנה שלמון: זאת אומרת אם הם צריכים להגיד משהו שהוא לא בקונצנזוס מאוד קשה להם.

דנה שלמון: פינה לפירוק עצבים למשל זה לא לגמרי בקונצנזוס שלהם.

דנה שלמון: וכשהיא ראתה שאני אומרת לה אני רואה שאת מאוד כועסת אז היא יכלה להגדיל את זה לכל הדף.

דנה שלמון: להראות בעצם את סערת הנפש שלה.

דנה שלמון: בפגישה השנייה זה ממש ציור כמו של הלומי קרב.

דנה שלמון: זאת אומרת זה ציור של ילדה שעברה טראומה.

דנה שלמון: דרך אגב זו הטראומה השנייה.

דנה שלמון: כי היא גרה בניצן.

דנה שלמון: ובניצן עופרת יצוקה עברה מעליהם.

דנה שלמון: הציור השלישי היא בסוף הפגישה קרעה אותו.

דנה שלמון: היא מצד אחד ציירה אותו אבל לא יכלה להיות שם.

דנה שלמון: זה הציורים שרוצים היינו לראות יותר אצל המפונים.

דנה שלמון: זה ציורים שאפשר לראות בהם קצת יותר השלמה עם מה שקרה להם.

דנה שלמון: אנחנו יכולים לראות פה ילדה שנתמכת אצל האימא והאימא בוכה.

דנה שלמון: פה היא אומרת, שמח, מאוכזב, עצוב ומתרגש.

דנה שלמון: זה גם אינטגרציה שאנחנו יכולים לראות אצל ילד שהוא מכיל את כל מה שקורה לו בחיים.

דנה שלמון: הוא מכיל את הטראומה, הוא מכיל את הפינוי והוא מכיל גם את הקושי של היום.

דנה שלמון: מצד שני החלק היותר קשה בציור הזה שהילדה עומדת על רגל אחת וזה מאוד מקשה על התנועה.

דנה שלמון: בציור הזה אנחנו יכולים לראות שוב את האינטגרציה, את הקרע והאינטגרציה ביחד.

דנה שלמון: זה מה שאנחנו רוצים לראות אצל הילדים.

דנה שלמון: פה אנחנו יכולים לראות איך היתה עלייה והיתה ירידה והילדים בסך הכול הם בלי כפות ידיים אבל בסך הכול נראים יושבים טוב על הדף.

דנה שלמון: פה אנחנו יכולים לראות את הפינוי לעומת החיים שלי עכשיו.

דנה שלמון: אבל גם שוב אפשר לראות את שני הדברים.

דנה שלמון: הילד יכול להכיל את כל מה שהחיים זימנו לו ופה שוב אפשר לראות את החיבור של שני הדברים.

דנה שלמון: לסיכום אני חושבת שצריך להמשיך לפחות עד הגעה לבתי קבע.

דנה שלמון: שזה חלק מאיזושהי ישיבה בבית קיים כי כרגע להרבה מאוד מהילדים גם נורא חשוב להגיד שיש הבדל בין הדיבור שלהם לבין הציור שלהם.

דנה שלמון: כמו שראינו בפצמ"רים.

דנה שלמון: הילדים שציירו את הפצמ"רים לא אמרו אף מילה על פצמ"רים.

דנה שלמון: לקדם עבודה עם ההורים אני חושבת שזה מאוד חשוב.

דנה שלמון: ולעודד ריבוי דעות כי זה בעצם מה שפותח את הלב ואת האינטגרציה.

דנה שלמון: תודה רבה.

דני דנון: תודה רבה דנה.

דני דנון: אני רוצה מפה ללכת לדברים היותר קשים.

דני דנון: ראינו את הנתונים האלה של הילדים.

דני דנון: אני מפנה את הכיוון למשרד החינוך, מנהלת סל"ע, משרד העבודה והרווחה.

דני דנון: מה נעשה היום ומשיחות רגע שערכנו אני יודע שהבעיה העיקרית היא שאין מחשבה ארוכת טווח.

דני דנון: המחשבה היתה אוקיי עקורים, תוך שנה, שנתיים יתאקלמו והבעיה תיפתר ואנחנו כבר ארבע שנים שהאנשים גרים במבנים זמניים, חלקם בקרווילות.

דני דנון: זה עלול לקחת עוד מספר שנים.

דני דנון: אני רוצה לשמוע מה נעשה היום אצלכם ובייחוד מה קורה היום מבחינת התכנון רב שנים.

דני דנון: למרות שאני אישית וכל חברי הוועדה לא היינו רוצים שהנושא הזה יימשך עוד שנים ושלא יעברו לבתי קבע אבל מהיכרותנו את המציאות שבה אנחנו חיים יכול להיות שזה יהיה המצב.

דני דנון: פה אני שומע כל שנה מחדש על תקנים, תקציבים, הדברים האלה כרגע תלויים באוויר.

דני דנון: אז אני רוצה לבקש קודם מעמירה מנהלת מחוז דרום להציג את הדברים.

דני דנון: ואחרי זה למנהלת סל"ע.

עמירה חיים: כל הליווי של הפינוי מגוש קטיף היה מאוד מאוד מאורגן ומסודר מבחינת מחוז דרום של משרד החינוך שתכנן את כל הטיפול כאשר כל מה שהוצג עכשיו זה חלק מהפעילות של משרד החינוך.

עמירה חיים: צריך את זה להבין.

עמירה חיים: הפעילות של משרד החינוך היתה מחולקת לשלושה היבטים.

עמירה חיים: היבט אחד תמיכה ריגושית שהוצגה עכשיו, זה משרד החינוך ומי שבפועל נמצא בשטח מול האנשים אלה נציגי שפי שהם היועצים הבכירים והיועצים של מוסדות החינוך שהם השליחים של המטה בתוך השטח שהם אלה שליוו ומלווים היום ביומיום את מה שגם הוצג היום כך שזה חלק אינטגרלי מתוך העשייה של משרד החינוך.

עמירה חיים: היבט שני זה ההיבט הלימודי והתמיכה הלימודית והליווי הלימודי שהוא מאוד חשוב כשמירה על רצף, כניסה לשגרה שגם לה יש עוצמה מאוד רצינית, וההיבט השלישי זה ההיבט של התמיכה בעיקר בבני הנוער בנושא החברתי והקייטנות שאנחנו נתנו בקיץ ועדיין אנחנו ניתן.

עמירה חיים: יושב לימיני זאב אלדר שהוא המפקח שליווה את התלמידים והמורים בגוש וממשיך היום ללוות את אותם תלמידים היכן שהם נמצאים.

עמירה חיים: אנחנו נתנו לו את המשימה להמשיך וללוות אותם והוא עושה את זה במסירות עליונה וכך גם הצוותים האחרים.

עמירה חיים: לגבי ההיבט הריגושי אני חושבת שכאן פורט רבות וזה היבט שאנחנו נמשיך ללוות אותו.

עמירה חיים: רק לאחרונה תוקצבנו דרך משרד ראש הממשלה באיזשהו סכום לעוטף עזה ואנחנו נמצאים בדיון לקראת קבלת סיוע כספי להמשך.

דני דנון: התקציב הזה הוא ברור או שכל פעם יש איזושהי גיחה תקציבית כנגד ארגונים.

דני דנון: ראיתי פתאום הגיעו עוד 2 מיליון שקלים, פתאום עוד מיליון שקל.

דני דנון: ואני מברך על כל שקל שמגיע אבל זה נראה לי אקראי ובעייתי.

עמירה חיים: העניין הוא שיש תכנון כולל.

עמירה חיים: אני הייתי בישיבה אצל מנכ"ל משרד החינוך לפני מספר ימים כאשר הצגתי לו את הצרכים במשוואה הבאה.

עמירה חיים: קודם כל קיבלתי את ברכת הדרך אבל הכסף עוד לא נמצא.

עמירה חיים: אתה יודע שהכסף מגיע במנות.

עמירה חיים: עוד אין אישור תקציב וכולי.

עמירה חיים: ההחלטה לגבי ההיקף התקציבי הנדרש להיבטים שאני אמרתי, ההיבט הרגשי, הלימודי וההיבט החברתי, הצורך וההכרה קיימים.

עמירה חיים: גם הכסף יגיע.

עמירה חיים: כבר אני אומרת שלשנה הבאה אנחנו ערוכים כאן עם תוכנית מאוד מאוד מסודרת מה הצרכים שלנו ומה אנחנו ניתן.

עמירה חיים: אני כבר אומר לך שמבחינת הצרכים הלימודיים אנחנו נתנו היקף אדיר, ממש גדול של סיוע לימודי לתלמידים בחלוקת כיתות לחלקי כיתות כדי לתת מענה לכל זרם ולכל כיתת לימוד הרבה מעבר למה שהוקצה על ידי משרד החינוך.

עמירה חיים: מחוז דרום מתקציבו גם בהעדפה מתקנת מאוד מאוד ברורה מסייע לילדי המתנתקים מתוך הבנה שאנחנו צריכים ללוות את האוכלוסייה בצורה ברורה.

עמירה חיים: אני רוצה לשבר את האוזן.

עמירה חיים: הציגה כאן פסיכולוגית של מועצה אזורית שורק שיש שמה 295 ילדים שנמצאים במגורי קבע.

עמירה חיים: חלקם בזמני חלקם בקבע.

עמירה חיים: יש להם אופק.

עמירה חיים: התכוונתי לזה שיש להם את האופק של מגורי הקבע.

עמירה חיים: הם יודעים.

עמירה חיים: בניצן לא לכולם יש אופק של מגורי קבע.

עמירה חיים: ובמועצה אזורית חוף אשקלון יש 874 תלמידים היום שרובם נמצאים בתוך האתר שזה 793 ילדים בתוך האתר.

עמירה חיים: שם נמצאת הקבוצה שזקוקה לסיוע וטיפול בכל ההיבטים שאמרתי בהיקפים אחרים.

עמירה חיים: נמצא כאן המדריך שמלווה אותם כאן.

עמירה חיים: ושם אנחנו באמת משקיעים בליווי התלמידים בשעות אחר הצהריים כי המועצה המקומית חוף אשקלון עם כל המאמץ שהיא עושה והיא עושה מאמץ הקבוצה נמצאת באופן נפרד.

עמירה חיים: היא לא חלק אינטגרלי מתוך הישוב כמו שזה קורה במקומות אחרים ששם נקלטו 50 ילדים, 80 ילדים, 200 ילדים.

עמירה חיים: פה זה מסה גדולה של ילדים בתוך מקום שהוא נפרד.

עמירה חיים: אנחנו שיבצנו את כל 365 המורים שיצאו מהגוש.

עמירה חיים: גם זאת אוכלוסייה מאוד חשובה ומרכזית.

עמירה חיים: חלק מהמורים לקחנו את הגננות עברו עם התלמידים שלהם.

עמירה חיים: עם הציוד של הגן שלהם.

עמירה חיים: עשינו מאמץ מאוד גדול לתת תחושה של מעבר כמה שיותר רך.

עמירה חיים: הפעילות שלנו התחילה לפני ההתנתקות.

עמירה חיים: ביוני 2004 אחרי החלטת ממשלה אני הקמתי ועדת היגוי במחוז שאנשים אמרו לי השתגעת לגמרי.

עמירה חיים: אמרתי, אנחנו נכין תוכנית מגירה כי אם יקרה הפינוי שנהיה מוכנים.

עמירה חיים: אנחנו הכנו עשרת אלפים מקומות קליטה ל-3335 תלמידים שהיו בגוש.

עמירה חיים: בשומרון יצאו 73 תלמידים.

עמירה חיים: אז זו לא היתה מסה שהיה צריך בכלל לטרוח להכין מוסדות חינוך.

עמירה חיים: אבל כאן אנחנו הכנו מוסדות חינוך.

עמירה חיים: אנחנו הכנו מקומות אלטרנטיביים מול כל הרשויות באזור.

עמירה חיים: הכנו קליטה בתוך כל המלונות.

עמירה חיים: בתוך כל מלון היה צוות שקלט גן ילדים שהקמנו.

דני דנון: עם המצב הקיים היום את מרגישה שלמה?

עמירה חיים: אני רוצה לומר שיש איזשהו רצף.

עמירה חיים: אחרי הפינוי אנחנו מלווים אותם ביום יום ואני יודעת שכל מה שאנחנו עושים צריך עדיין להמשיך.

עמירה חיים: ואם אתה שואל אותי על האוכלוסייה המזוהה כאוכלוסייה הבעייתית זו אוכלוסיה של בני הנוער.

עמירה חיים: בני הנוער שמרגישים אובדן דרך.

עמירה חיים: בני הנוער הבוגרים יותר.

עמירה חיים: לא הצעירים.

עמירה חיים: בבתי הספר היסודי המצב טוב יותר.

עמירה חיים: קל יותר להתמודדות.

עמירה חיים: בטח בגני הילדים.

עמירה חיים: המשפחה נושאת את הכאב של העזיבה, את הכאב של הפינוי, מעבירים את זה גם לילדים הצעירים זה נכון, אבל הם לא מרגישים אובדן דרך הילדים הצעירים.

עמירה חיים: הילדים הבוגרים מרגישים אובדן דרך.

עמירה חיים: עכשיו לגבי ההישגים הלימודיים אני חייבת לציין בשנה של הפינוי ההישגים הלימודיים גם בהישגי הבגרות היו זהים למה שהיה בעבר.

עמירה חיים: לאחר מכן היתה ירידה בהישגי ירידה.

עמירה חיים: שנה מסוימת היתה אפילו נפילה כי זה היה קיץ של פינוי עמונה וחלק מהחבר'ה הצעירים גם לא הגיעו לבחינות.

עמירה חיים: היתה איזושהי נפילה.

עמירה חיים: לאחר מכן אנחנו הגענו למצב שהיום יש כבר איזון ואנחנו מתקרבים כבר להישגים שהיו לפני הפינוי כאשר ההישגים של הילדים שפונו מהגוש היו בעבר גבוהים יותר מהממוצע הארצי.

עמירה חיים: לגבי הישגי המיצב כבר היום אנחנו רואים שהישגי התלמידים מגוש קטיף עולים על הממוצע הארצי בהישגי המיצב.

עמירה חיים: אין ירידה דרסטית בהישגים לימודיים מכיוון שהתמיכה היא כמעט פרטנית.

אורלי לוי אבקסיס: יש ירידה דרסטית.

אורלי לוי אבקסיס: מדובר פה על 166 מתוך 175 תלמידי י"ב.

עמירה חיים: אני מדברת על היסודי, סליחה.

דני דנון: בבגרויות מה קורה?

עמירה חיים: בבגרויות יש ירידה.

עמירה חיים: בהישגי הבגרות יש פער.

עמירה חיים: ואני אומרת שוב שבני הנוער הבוגרים נמצאים.

עמירה חיים: ..

עמירה חיים: היום הפער מאוד הצטמצם.

עמירה חיים: ההישגים של תשס"ח עוד לא פורסמו.

עמירה חיים: צריכים להתפרסם החודש.

עמירה חיים: ואני מקווה מאוד עם המאמץ הגדול באמת שנעשה מול התלמידים לקראת הבגרות בשנה שעברה נקבל הישגים גבוהים יותר.

עמירה חיים: אני מקווה.

עמירה חיים: בכל מקרה לגבי בית הספר היסודי שם התאזנו ההישגים.

עמירה חיים: שם היה גם קל יותר בלמידה פרטנית בשעות פרטניות.

עמירה חיים: היה קל יותר.

עמירה חיים: הילדים היו יחד איתנו.

עמירה חיים: השעות התוספתיות והתקציב התוספתי היו לא רק ליום הלימודים.

עמירה חיים: ואת זה צריך לומר.

עמירה חיים: רצינו לראות את הילד ב-24 השעות שלו יחד עם המשפחה בתאום מלא עם מנהלת סל"ע, עם כל הגורמים הפסיכולוגיים, והגורמים של העובדים הסוציאליים ועבודה מאוד מאוד מסודרת.

עמירה חיים: מצוינת גם.

עמירה חיים: כי היא היתה עבודה מאוד משותפת ובשיתוף פעולה אפשר להגיע ליותר.

עמירה חיים: הפעילות של אחר הצהריים נוספה.

עמירה חיים: ופעילות קיץ.

עמירה חיים: הארכנו את שנת הלימודים בחודש לימודים נוסף.

עמירה חיים: לאחר מכן נתנו פעילויות קיץ וגם השנה אנחנו כבר נערכים לקייטנות הקיץ, לפעילויות הקיץ, אתם כבר מסודרים, כבר יש תוכנית, גם תגבורים לימודיים וגם מענה חברתי שהוא לא פחות חשוב.

דני דנון: בכמה זמן אתם נערכים קדימה?

עמירה חיים: אני הגשתי תוכנית ואמרתי שאני רואה אחרי מגורי הקבע עוד בין 3 ל-5 שנות תמיכה.

עמירה חיים: ככה אני רואה את הדברים.

עמירה חיים: אי אפשר פחות מזה.

עמירה חיים: ככה הגשתי את התוכנית.

עמירה חיים: ככה אני רואה את זה.

עמירה חיים: זה טיפול ארוך טווח.

עמירה חיים: צריך להמשיך ולתמוך.

עמירה חיים: צריך להבין שיש המון אהבה והבנה של הצרכים במחוז דרום.

עמירה חיים: אנחנו חשנו אותם, אנחנו נשמנו אותם.

עמירה חיים: כל בקשה, אתן לך דוגמאות של 770 תלמידים של ילדי הגוש למדו כבר אז בבתי ספר ממלכתיים.

עמירה חיים: כי בגוש היו רק בתי ספר ממלכתיים דתיים, למדו בחוץ.

עמירה חיים: למדו בשער הנגב.

עמירה חיים: עכשיו תלמידים עברו לגור באזור ליד אשדוד.

עמירה חיים: אפילו תלמיד בודד שביקש להמשיך ללמוד בשער הנגב הסענו אותו.

עמירה חיים: לא התווכחנו על כלום.

עמירה חיים: ההסעות הגיעו למחירים גבוהים מאוד אבל אמרנו לא נשבור לילד את הרצף.

עמירה חיים: אם הוא רוצה להמשיך ללמוד במוסד שהוא למד קודם יוסע למוסד שהוא למד קודם.

עמירה חיים: ההתחייבות שלנו לגבי ההסעות בשנת הלימודים הבאה וכך הלאה היא עד שהתלמידים מסיימים את לימודיהם.

עמירה חיים: היו ילדים שהיו אז בכיתה ב' או ג' ואנחנו מתחייבים להסיע אותם עד סוף כיתה י"ב.

עמירה חיים: אנחנו נעשה את זה מתוך כבוד, מתוך אכפתיות.

עמירה חיים: יש המון פרטים נוספים שאני יכולה להוסיף.

עמירה חיים: ניסיתי לקצר.

עמירה חיים: ואם יהיו עוד שאלות אני אוסיף בהמשך.

דני דנון: לפני מנהלת סל"ע, יש מישהו מהחבר'ה הצעירים שרוצה לומר משהו בשלב זה.

סמדר גולן: אני מנווה דקלים.

סמדר גולן: אני גרה היום בניצן.

סמדר גולן: אני סיימתי עכשיו שמינית באולפנה שהיתה בגוש קטיף והיום היא נמצאת באופן זמני בגבעת וושינגטון.

סמדר גולן: דבר ראשון אני רוצה להעיר על הבגרויות.

סמדר גולן: אני יכולה להגיד על האולפנה שלנו.

סמדר גולן: כל ארבע השנים היינו מפוזרים.

סמדר גולן: לא היה לנו בניין משלנו.

סמדר גולן: רק בתחילת השנה נכנסנו לבניין משלנו שהוא גם זמני.

סמדר גולן: היה בלגן מטורף.

סמדר גולן: לדוגמה היו שתי יועצות, ישיבות צוות, מנהל אדמינסטרטיבי, רכז חברתי, הכול ביחד.

סמדר גולן: הפער הלימודי הוא עצום.

סמדר גולן: אני יכול להגיד גם עלי שהייתי יכולה להוציא יותר ויש פער לימודים עצום.

סמדר גולן: רוב החברות שלי בכיתה הגיעו למצבים מאוד מאוד קשים.

סמדר גולן: הקלות בבגרויות היו עוזרות להן.

סמדר גולן: עוד נקודה שרציתי לומר על הגיל הצעיר שאמרת שהמצב של הנוער יותר קשה.

סמדר גולן: אני גרה עכשיו בניצן והמצב של בית הספר היסודי הרבה יותר גרוע מהנוער.

סמדר גולן: יש שם ילדים בגובה דשא שמעשנים וילדים מאוד מאוד קטנים שמגיעים למצבים קשים.

סמדר גולן: וכולם מטפלים בנוער.

סמדר גולן: כי הנוער והנוער.

סמדר גולן: אבל הילדים במצב הרבה יותר קשה.

אורלי לוי אבקסיס: אתם מרגישים שהופקרתם?

סמדר גולן: כן.

סמדר גולן: אתמול דיברתי עם יוכי והיא שאלה אותי אם עשו לנו כל מיני תרפיות באולפנה.

סמדר גולן: זה עזר מן הסתם לחלק מן האנשים אבל חוץ מן הטיפול הפיזי עצמו זה עזר לפחות בהרגשה שלפחות מישהו חושב עליך ואכפת לו ממך.

סמדר גולן: יש הרבה אנשים שרק עכשיו בעצם מתחילים טיפולים ורק עכשיו מתחילים להתאפס, לראות מה קרה, איפה אנחנו נמצאים, ועדיין בבית קטן, ויש בעיות.

סמדר גולן: אתה מרגיש שכל דבר אתה צריך... אפילו בבית קבע.

סמדר גולן: ההורים שלי התחילו את התוכניות.

סמדר גולן: אז כל דבר זה בעייתי.

סמדר גולן: צריך להגיש בקשה לפה, להביא מסמכים מלפני עשרים שנה.

סמדר גולן: אתה מרגיש מופקר.

דני דנון: חוץ מהעניין של מבני הקבע, זה נפרד, מה היה יכול לסייע לכם היום אם היתה לכם שליטה על הדברים?

דני דנון: העניין של מבנה קבע הוא הדבר הראשון והמהותי לכל הדיון פה.

דני דנון: אבל שימי את זה בצד.

דני דנון: האם את חושבת שהיו יכולים לסייע לכם היום?

סמדר גולן: יש לי דוגמה קטנה.

סמדר גולן: הביאו ממענים 12 טיפולים לכל אחד מהגוש.

סמדר גולן: זו בדיחה.

דניאל שטרול: אני רק רוצה שהוועדה תבין את הנתון.

דניאל שטרול: מענים זה גוף שהוקם על ידי מנהלת סל"ע כדי לטפל במפונים.

דניאל שטרול: זה גוף שנמצא פיזית במועצה האזורית שער הנגב.

דניאל שטרול: מכללת ספיר.

דניאל שטרול: יש לו מערך של 150 מטפלים בפרישה ארצית ומשפחה פונה בצורה ישירה אנונימית למרכז מבצעת אבחון טלפוני ועל פי רצון המשפחה המשפחה מקבלת טיפול.

דניאל שטרול: הנחת העבודה המרכזית שלנו והייתי אומר אותה ללא קשר, שמדובר באוכלוסייה נפלאה, חזקה, איתנה.

דניאל שטרול: עברו שנים לא פשוטות בגוש.

דני דנון: מענים זה טיפול של מה שהבהרת לנו.

דני דנון: אוקיי.

דני דנון: ניתנים 12 מפגשים?

דניאל שטרול: מספר הטיפולים שניתן היום מתחיל בחבילה של 12 מפגשים.

דניאל שטרול: והיום הממוצע עומד על 32 מפגשים.

דניאל שטרול: הרצף הוא בין 12 ל-56 מפגשים.

דניאל שטרול: מכיוון שאנחנו לא רוצים להנציח טיפול המטפל בתום הטיפול, 12 מפגשים, 24 מפגשים, כמה שהמשפחה קיבלה פונה בבקשה מסודרת.

דניאל שטרול: יש גוף מקצועי שבוחן את הבקשה.

דניאל שטרול: לא היתה עד היום בקשה אחת שנדחתה.

דניאל שטרול: הבקשות שנדחו היו המלצות מכיוון של טיפול פרטני לטיפול משפחתי.

דני דנון: יש פה עניין מהותי שטיפולים ברגשות ולפעמים יש בעיה של אנשים שלא רוצים לבקש.

דני דנון: היו מקרים שאנשים לא פנו כי ידעו שזה אומר שהם פתחו תיק ברווחה.

דני דנון: אז המחוקק מצא איזשהו קיצור דרך שהוא לא מושלם לגבי התיוק של פתיחת תיק.

דני דנון: יכול להיות שיש צרכים ולא פונים ופה אני רוצה באמת שתמשיכי.

דני דנון: זאת אומרת אם היתה לך אפשרות באופן אישי לקבל יותר מהשירות הזה, זה היה עוזר לכם?

סמדר גולן: חוץ מטיפולי הפסיכולוגים אני יכולה להגיד שיש לי שבע חברות מהכיתה שהגיעו לפסיכיאטרים.

סמדר גולן: עכשיו הן מסיימות טיפולים.

סמדר גולן: שבע חברות קרובות.

נאווה וייס: נאווה וייס מנוה דקלים.

נאווה וייס: אני רוצה להוסיף על דבריה.

נאווה וייס: כיום אני גרה בניצן.

נאווה וייס: בתחילת התיכון התחלנו בכיתה ט' הגענו בעצם ישר אחרי הגירוש, אחרי העקירה, התחושה של חוסר הסדר צרמה כל כך.

נאווה וייס: לא רק שקרה מה שקרה אבל הבלגן.

נאווה וייס: אין מילה אחרת יותר טובה מלתאר את זה מאשר אנדרלמוסיה גדולה אחת.

נאווה וייס: הופקרנו פשוט הופקרנו בטירוף ברמות.

נאווה וייס: עכשיו סיימנו את שנת התיכון אז סיכמנו את הדברים ועברנו על השנים.

נאווה וייס: מה שקרה שמשרדי ההנהלה היו במקום אחד וכל הפונקציות האחרות של המוסד, פנימייה, חדר אוכל, כיתות, היה בצד השני.

נאווה וייס: לא היה קשר.

נאווה וייס: זה גם אחד הגורמים לפער הלימודי הגדול.

דני דנון: ננסה להתמקד מה שקורה היום מאשר מה שקרה בזמן ההתנתקות.

דני דנון: כרגע חשוב לי שתדברו מה המצב כרגע בהנחה שמבני הקבע זה לא מחר בבוקר.

נאווה וייס: אני חושבת שהבנת התמונה כמה שיותר הרקע של הדברים היא תדרבן את העוסקים במלאכה לעבוד ותיתן יותר כלים להבין את הצרכים של היום.

אורלי לוי אבקסיס: לגבי גיוס.

אורלי לוי אבקסיס: אתם מרגישים שאתם רוצים להתגייס?

אורלי לוי אבקסיס: לשרת את המדינה?

סמדר גולן: שירות לאומי.

סמדר גולן: אנחנו יודעים שהמדינה הזאת היא שלנו.

סמדר גולן: היו אנשים שפגעו בנו מאוד אבל אנשים שהם באים והולכים.

סמדר גולן: המדינה תישאר של כולנו וחשוב לנו ממנה וחשוב לנו מהעם שלנו.

סמדר גולן: וזה ברור שהמדינה בגדה בנו ופגעה בנו אבל בואו נגיד שלא היה לי הרהור קל אם לעשות שירות לאומי.

דני דנון: אמציה יחיאלי.

דני דנון: רכז נוער מנהלת סל"ע.

דני דנון: בוא תתחיל בהמשך לנאמר פה על נתוני גיוס ושירות לאומי.

אמציה יחיאלי: אני רק אציין ברשותך אני תושב גוש קטיף.

אמציה יחיאלי: אני הייתי שש שנים בגוש קטיף מנהל יחידת הנוער.

אמציה יחיאלי: ומשם המשכתי את עבודתי בתוך מנהלת סל"ע על מנת לשמור על איזשהו רצף בתוך כל העבודה עם בני הנוער.

אמציה יחיאלי: בהמשך לנושא של הגיוס.

אמציה יחיאלי: אחרי הפינוי היתה איזושהי ירידה משמעותית בבקשות של החיילים לעשות כמה שפחות או להשתחרר מהצבא על סעיף נפשי.

אמציה יחיאלי: אני יכול להגיד במהלך שלוש השנים שאני עובד ישירות בנושא החיילים היה לי כ-500 פניות של חיילים בטיפול.

אמציה יחיאלי: בשנה הראשונה והשנייה הם רצו להשתמט יחסית.

אמציה יחיאלי: בדרך כלל לא תמכנו במהלך הזה.

אמציה יחיאלי: בשנה וחצי האחרונות המגמה היא ש-95% מהפניות הבקשה היא לשרת עם מוטיבציה גוברת והולכת.

אמציה יחיאלי: מי שמקבל גולני רוצה להגיע לסיירות.

אמציה יחיאלי: מי שמקבל סיירות רוצה להגיע לטיס.

אמציה יחיאלי: שם רוב הבקשות מתנקזות למקום הזה.

אמציה יחיאלי: באיזשהו מקום זה איזשהו תהליך שיקומי.

אמציה יחיאלי: כפי שסמדר אמרה.

אמציה יחיאלי: החבר'ה הם לא במקום שהם נגד המדינה או משהו כזה.

אמציה יחיאלי: הם באמת רואים את העסק הזה מתוך שליחות אמיתית.

אמציה יחיאלי: נכון נפגענו אבל אנחנו נתגבר על זה וזאת המדינה שלנו.

אמציה יחיאלי: זו האמירה שנאמרת לכל אורך הדרך.

אמציה יחיאלי: זה לגבי הנושא של גיוס ושירות לאומי וכולי.

אמציה יחיאלי: אף אחד לא נשאר כמעט בבית ביניהם.

אמציה יחיאלי: אני יכול להצביע על נער אחד ששוחרר.

אמציה יחיאלי: יש לנו בסך הכול 200 בני נוער במחזור.

אמציה יחיאלי: על 4 שנים, 800 בני נוער שסיימו את המהלך הזה ואחד מתוכם לא הגיע למקום אז אנחנו יכולים להתגדר באיזשהו אופן.

אמציה יחיאלי: זה לגבי הנושא של חיילים ומתגייסים.

אמציה יחיאלי: מצד הצבא יש לנו מערכת שלמה מול הצבא שעובדת מול מנהל סל"ע במקום הזה.

אמציה יחיאלי: בני נוער מכירים אותי, מתקשרים, ובאמת יש מענה פרטני, מסודר בתוך מערכת הצבא כאשר אפילו הפקודה שניתנה היא לתת לנער שיש לו נתונים מסוימים שמתאימים ליחידה מסוימת בעדיפות ראשונה.

אמציה יחיאלי: עד כדי כך.

אמציה יחיאלי: זאת אומרת באמת גם מצד הצבא הוא מאפשר את המקום הזה והנוער מטפס על זה.

אמציה יחיאלי: זה בסדר.

אורלי לוי אבקסיס: נפתחו להם תיקים.

אורלי לוי אבקסיס: הצבא או שירותי הביטחון עושים להם בעיות בגיוס או להגיע לאן שהם רוצים להגיע?

אמציה יחיאלי: אני אישית לא נתקלתי בזה.

אמציה יחיאלי: בשנה הראשונה היו לנו הרבה היתקלויות במקום הזה.

אמציה יחיאלי: אני חושב שזה הגיע הרבה פעמים לוועדה לביקורת המדינה.

אמציה יחיאלי: דברים עלו פה בכנסת והגיעו לאיזשהו פתרון ואם מישהו נתקל באיזשהו משהו הוא פונה אלינו ואנחנו מטפלים בזה מול הצבא וזה מסתדר.

דני דנון: אתה אחראי גם על ניצן?

אמציה יחיאלי: אני לא אחראי על ניצן.

אמציה יחיאלי: רכז הנוער של ניצן יושב פה אבל אני במקום שלי מתכנן את כל נושא הנוער מתוך המנהלת כמי שמכיר את כל בני הנוער מאבני איתם ברמת הגולן דרך אריאל דרך כל מחוז דרום ונחל שורק.

אמציה יחיאלי: מה שאני רוצה לציין, קודם כל המסגרת היציבה ביותר שיש לבני הנוער זה דווקא בתי הספר.

אמציה יחיאלי: ולבוגרים יותר זה הצבא.

אמציה יחיאלי: מבחינת המקום של הבית אם נגדיר את זה, אם אנחנו נמצאים במקום של הבית אז שמה למעשה יש מצב של חוסר שייכות, תלישות, וממילא קשה לנוער להיכנס לתוך המקום הזה כי באיזשהו מקום הקהילות התפרקו, התפזרו.

אמציה יחיאלי: הם לא מוצאים את עצמם חברתית.

אמציה יחיאלי: אחד הדברים שאנחנו רואים ואני אציין את זה באחוזים.

אמציה יחיאלי: בשנה האחרונה תשס"ט כ-15% מהתלמידים בתיכון, בני הנוער ט' עד י"ב עברו למקום לימודים אחר.

אמציה יחיאלי: הם משנים כל הזמן מקום לימודים.

אמציה יחיאלי: בדרך כלל מקום הלימודים שהם משנים הוא לרמה עם פוטנציאל יותר נמוך ממה שהם היו לפני זה.

אמציה יחיאלי: זאת אומרת יש פה ירידה של רמה לימודית.

אמציה יחיאלי: זה מתחבר גם עם מה שסמדר אמרה, כי הרגלי הלמידה שהשתבשו להם בתהליך הזה גורמים למצב הזה ולכן אני מאוד מתחבר למקום הזה שהיא אומרת סמדר שהילדים שנמצאים בבית ספר היסודי המצב אצלם יותר קשה.

אמציה יחיאלי: בבדיקה מאוד זהירה אני אומר את זה, אבל שמה הילדים חוו את אותם דברים שחוו בני הנוער, ובני הנוער היו כבר בהרגלי למידה, אלה שסיימו את המהלך, סיימו את המהלך בשנה שנתיים האחרונות.

אמציה יחיאלי: אלה שהשתבשו להם הרגלי למידה ונוצרו אצלם פערי לימוד עדיין סוחבים את זה איתם.

אמציה יחיאלי: יוכי וכל הצוות של משרד החינוך מנסה לתת מענה.

דני דנון: התקציב שלך מוגדר לשנה הבאה?

דני דנון: אתה יודע מה התקציב שלך בתחום שאתה אמון עליו?

אמציה יחיאלי: לא.

דני דנון: כלומר אתה לא יודע כמה מדריכים, כמה רכזים.

אמציה יחיאלי: אני מנסה לענות בנושא הזה של תקציב.

אמציה יחיאלי: היות שהמנהלת.

אמציה יחיאלי: ..

חיים כץ: אתם כולכם שייכים למנהלת סלע?

אמציה יחיאלי: אני היום שייך למנהלת סל"ע.

חיים כץ: חבר הכנסת אורי אורבך הוא מהקואליציה, אני מהאופוזיציה אבל שנינו מצרים על כך.

דני דנון: בנושא זכויות הילד החלטנו מזמן שאין קואליציה ואין אופוזיציה.

חיים כץ: כן.

חיים כץ: כן.

חיים כץ: לכן אני שואל.

חיים כץ: בעזרת השם אנחנו נהיה ביחד בקואליציה בעתיד.

חיים כץ: על כל פנים השאלה שאני שואל, כיוון שאתם חוויתם חוויה, כולנו חווינו חוויה קשה וכיוון שממשלת ישראל על פניו לפחות בגלוי אומרת שהתוכניות הן לעקור עוד 26 ישובים, קוראים להם מאחזים ויש שם גם אלפי אנשים.

חיים כץ: האם חשבתם לרגע שאולי כדי להתריע או להרתיע כדי שלא יעשו פעולות אסורות או פעולות שכבר נכשלו בהם בעבר, לומר להם אל תעשו כך וכך לפני שלמשל עשיתם כך וכך וכך, אני כמנהל מנהלת סל"ע או כמי שעובד שמה אחרי שראיתי את הטרגדיות ואת האסונות ואת הקלקולים ואת הגירושים ומה קרה כתוצאה מהגירוש הזה, האסונות שקרו לילדים, אני מציע שלא לעשות, אל תעלו עם טרקטורים לפני שדאגתם לאלף ואחד דברים.

חיים כץ: האם זה עלה בדעתכם להתריע על כך כדי שהפשע הזה לא ייעשה שנית?

אמציה יחיאלי: אני מהמקום שלי כשנכנסתי לתוך התפקיד הזה זה לא מהמקום של להתריע ולא להרתיע אלא מהמקום הזה של לטפל בבני הנוער.

חיים כץ: אבל הם יכולים לעשות עוד פשעים כאלה ולפחות תגיד בילדים אל תפגעו.

חיים כץ: אז כמי שנמצא בתוך המערכת אז אני רוצה להתריע.

אמציה יחיאלי: יכול להיות שהשאלה צריכה להיות מופנית למישהו אחר.

חיים כץ: לא.

חיים כץ: אני שואל סתם כיהודי שאכפת לו.

דני דנון: חבר הכנסת כץ, אני חושב שהכתובת היא לא לאמציה יחיאלי בנושא הזה.

דני דנון: אני רוצה לשמוע מהמדריך שנמצא.

אמציה יחיאלי: רק ברשותך עוד נתון אחד שהוא חשוב לדעתי וזה הנושא של ההקלות לבגרויות.

אמציה יחיאלי: אנחנו במהלך 4 השנים האלה הגשנו בקשה כמה פעמים למשרד החינוך לסייע לתלמידים בבחינות הבגרות.

אמציה יחיאלי: משרד החינוך נותן את הסיוע של שיעורי עזר לתלמידים אבל התלמידים לא יכולים להתגייס, אין להם את המקום להתגייס ללמידה.

אמציה יחיאלי: לכן המקום שבו אפשר לעזור להם לקראת סוף המסלול זה בהקלות בבגרויות באופן אינדיווידואלי, לא באופן גורף לכל ילדי גוש קטיף, באופן אינדיווידואלי למי שצריך את ההקלות האלה.

אמציה יחיאלי: לצערי הדבר הזה עד היום לא ניתן, להוציא את שנה שעברה שאז ההקלות ניתנו די מאוחר באופן מאוד נקודתי וקצר.

אמציה יחיאלי: אני מדבר היום על 30% מהתלמידים בתיכון הנמצאים היום בין המקום שבו הם יכולים להיות לבין המקום שהם נמצאים 30% נמצאים בפער מאוד גדול, והם לא יכולים לממש את זה.

אמציה יחיאלי: אם תשאל אותי מעשית מה כדאי לעשות לאור המצב היום, זה לקיים איזשהו מנגנון שיתן את האפשרות לתת הקלות לתלמידים שרוצים לגשת לבחינות הבגרות.

אמציה יחיאלי: זה דבר מאוד משמעותי שגם יסייע לדימוי העצמי שלהם וגם לסיוע שהם מבקשים מהמדינה במקום הזה להבין את המצב שלהם.

דני דנון: אני רוצה מהמדריך בניצן סקירה קצרה שלך.

דני דנון: קודם כל יש הרבה דברים שמגיעים אלינו על ונדליזם.

דני דנון: גם שמענו פה מהחבר'ה הצעירים על בעיות קשות דווקא בניצן.

דני דנון: ושנית לגבי מה שאמרת שבספטמבר אתה לא יודע מה התקנים, מה התקציב, איפה זה עומד כרגע?

יוסי דהרי: קודם כל שמי יוסי דהרי ואני עובד מטעם המועצה האזורית חוף אשקלון ואחראי על 3 ישובים בתחום המועצה.

יוסי דהרי: שני ישובים נמצאים גם בישובי עוטף עזה שבכלל יש כלפיהם התייחסות מאוד מאוד מיוחדת.

יוסי דהרי: כרמיה ומפקי, והישוב השלישי הוא הישוב ניצן שהוא הישוב הזמני הגדול ביותר שקיים היום.

דני דנון: כמה גרים היום בניצן?

יוסי דהרי: רק בניצן מבחינת נתונים יש לנו כמעט 830 ילדים מכיתות א' עד י"ב.

יוסי דהרי: סך הכול יותר מ-900 בתחום המועצה.

דני דנון: כמה תושבים יש היום בניצן?

יוסי דהרי: 500 תושבים.

יוסי דהרי: דרך אגב, כמות מאוד גדולה של בני הנוער והילדים מפוזרים רק בניצן.

יוסי דהרי: הזכירו קודם איזשהו נתון ארצי אבל רק בניצן מפוזרים יותר מארבעה מוסדות לימוד שזה מצריך התייחסות מאוד רצינית.

יוסי דהרי: בתחום המועצה יש כמעט 900 שמפוזרים על יותר מארבעה מוסדות לימוד.

יוסי דהרי: זה נתונים של משרד החינוך.

יוסי דהרי: אלה הנתונים שיש בידי.

יוסי דהרי: נכון לאתמול.

אורלי לוי אבקסיס: זה מפוזר במכוון בצורה כזו?

יוסי דהרי: לא.

יוסי דהרי: לא.

יוסי דהרי: על פי בקשתם.

זאב אלדר: הרבה מהחינוך הדתי הם מחוץ לישוב.

זאב אלדר: הם בישיבות ממילא.

זאב אלדר: במועצה האזורית חוף אשקלון אין תיכון דתי אחד.

זאב אלדר: לא קיים.

עמירה חיים: כל מה שקורה היום באולפנה בגבעת וושינגטון הרי אפשר היה לפזר את הבנות בבתי ספר ובאולפנות שיש בארץ, באולפנות שהיה מקום אבל הן ביקשו להיות ביחד ואז נבנה עבורן מוסד מיוחד.

עמירה חיים: כך עשו גם במקומות אחרים.

יוסי דהרי: חשוב לזכור שבני הנוער שבעצם הגיעו מגוש קטיף, אם אני ככה חוזר 4 שנים אחורה, היו בני נוער מאוד ערכיים ואידיאליסטיים, נוער שאהב להתנדב ולתרום.

יוסי דהרי: ובעקבות התהליך נוצרו לא מעט משברים.

יוסי דהרי: אם זה משבר זהות, אם זה משבר שייכות, אם זה משבר אמון, אם זה משבר אמון מול הצבא.

יוסי דהרי: הזכירו פה לא מעט מהמשברים.

יוסי דהרי: לאחות את השבר לוקח זמן.

יוסי דהרי: אף פעם האיחוי לא יהיה מושלם.

יוסי דהרי: רוב העבודה הזאת, אם היום הנתון שאמציה הזכיר לגבי הצבא, אם היום הנתונים איכשהו חוזרים להיות אותם הנתונים כמו בגוש קטיף זה מופנה לצד העבודה של אותם רכזי נוער שפועלים בקהילות, אותו תקציב שבעצם משרד החינוך מקצה לטובת העניין ומאפשר בעצם ליצור איזושהי עבודה או איזשהו מקום, איך אמציה הזכיר, המקום אולי היציב ביותר היום הוא המקום של מועדוני הנוער.

יוסי דהרי: החבר'ה יודעים שמשעות אחר הצהריים המועדון נפתח, הרכז יהיה שם בשבילם ויעשה את אותה פעילות שמתאימה להם.

יוסי דהרי: הזכירו פה גם את הנושא של הפער הלימודי שחשוב לי מאוד לדייק בנושא הזה.

יוסי דהרי: על פי הנתונים שיש בידינו יש פער לימודים מאוד גדול.

יוסי דהרי: בגלל הצורך הזה גם פתחנו מרכז למידה בתוך מועדון הנוער בשעות אחר הצהרים.

יוסי דהרי: ישנם שלושה מועדוני נוער.

דני דנון: בוא תיתן פרטים קצת.

דני דנון: ילד חזר מבית ספר היום בשעה 3, מה הוא עושה בניצן?

יוסי דהרי: הולך הביתה, הוא אוכל ארוחת צהרים.

יוסי דהרי: מגיע למועדון בסביבות השעה 4 או ארבע וחצי.

יוסי דהרי: יש לו מרכז למידה שפועל באחד המועדונים בתוך הישוב.

יוסי דהרי: לאחר מכן מי שמגיע ורוצה לקבל עזרה בשיעורי בית, הכנה לבגרויות וכדומה, מקבל שם.

יוסי דהרי: מי שלא מועדוני הנוער נפתחים.

יוסי דהרי: עכשיו תקופת הקיץ אנחנו מאריכים את שעות הפעילות.

יוסי דהרי: אבל כעיקרון מתחילים בשעה 5 אחר הצהריים ועד השעה 10 בלילה.

יוסי דהרי: הם מקבלים שם פעילות חינוכית, פעילות ערכית, פעילות חוויתית.

דני דנון: כמה ילדים מגיעים למועדון?

יוסי דהרי: כמעט 70%.

יוסי דהרי: מי שנמצא יום יום בישוב.

יוסי דהרי: יש חבר'ה שנמצאים בתיכונים, באולפנות.

אורלי לוי אבקסיס: המועדון הוא גם לנערים וגם לנערות?

יוסי דהרי: כן.

יוסי דהרי: כן.

יוסי דהרי: יש מועדונים משותפים.

יוסי דהרי: חשוב לציין שהפעילות המשותפת שם בעיקר בשנה האחרונה היא בשיתוף פעולה מאוד טוב עם מחלקת הרווחה.

יוסי דהרי: דבר שלא קרה לפני 3 או 4 שנים.

יוסי דהרי: זה בעקבות חילופי גברי בתוך המועצה, דבר שנותן לנו איזושהי אפשרות לנתב את הפעילות בצורה שהיא משותפת ופעילות מערכתית.

יוסי דהרי: ישנן מספר השלכות במגורים באתר שהוא אתר זמני.

יוסי דהרי: השייכות של בני הנוער בעצם למקום, להשתייך למקום זמני, כולם חשבו שאני אחיה שם תקופה של שנתיים, אנחנו כבר נמצאים שם ארבע שנים, השייכות למקום היא דבר שהוא מאוד מאוד קשה בכלל בעצם התפיסה שלו.

יוסי דהרי: הבתים הקטנים, הבתים הצפופים.

יוסי דהרי: נוצר מצב שבחלק מהבתים בחדר אחד ישנם מספר ילדים שחיים באותו חדר עם טווח גילאים, אולי ממינים שונים, הורים לפעמים שלא עובדים, וכל המתח הזה בתוך הבית יוצר איזשהו מצב שבני הנוער רוצים לבלות פחות בבית ויותר במועדונים.

יוסי דהרי: אם נזכר כאן הנושא של השוטטות, זה עוד איזשהו דבר.

יוסי דהרי: הסמכות ההורית מבחינתנו, אלה נתונים, אנחנו עכשיו מקיימים הרבה פעילות לקראת הקיץ, הנושא של חוסר בסמכות הורית הוא דבר שהוא מאוד בולט.

יוסי דהרי: היום אנחנו נמצאים באיזשהו מקום, איך אנחנו נותנים להורים את הכוח או מחזירים את הסמכות ההורית על מנת לתת מענה שהוא מענה נכון לאותם ילדים ובני נוער.

יוסי דהרי: דבר שלצערי באופן מאוד מוחלט נפגע.

יוסי דהרי: להורים אין את האמירה כלפי בני הנוער היום.

יוסי דהרי: הנוער בעצם מזלזל באמירה של ההורים ובעצם עושה מה שהוא רוצה.

יוסי דהרי: זה מתבטא, נער או מספר נערים משוטטים ברחבי הישוב במהלך הלילה.

יוסי דהרי: במקרים שאנחנו לא נמצאים הם מבצעים את אותם מעשי ונדליזם, אותם מעשי אלימות.

יוסי דהרי: יש תופעות אסורות לילדים בגילאים איך אמרה סמדר, ילדים בגובה דשא, שבעצם נוגעים בכל הנושא של התמכרויות.

יוסי דהרי: מעשנים נרגילות.

יוסי דהרי: יש לפעמים תופעות של סמים.

יוסי דהרי: אבל באחוזים מאוד קטנים והם מטופלים.

אורלי לוי אבקסיס: משהו שהוא יחסית חדש באוכלוסייה הזו.

יוסי דהרי: התופעות היו קיימות בגוש קטיף, לא באותם אחוזים.

יוסי דהרי: וגם מי שגילה את אותן תופעות עשה את זה בהיחבא.

יוסי דהרי: היום בגלל שיש חוסר בסמכות הורית התופעה גלויה ברחבי הישוב בריש גלי, בלי להתבייש, בלי לפחד מאף אחד.

יוסי דהרי: אנחנו משתדלים בסיוע מחלקת הרווחה לתת מענה מבחינת אותם מאפיינים.

יוסי דהרי: דבר נוסף שחשוב לי להזכיר ונגענו בקטע התקציבי.

יוסי דהרי: אחד הדברים שמאוד מקשה על העבודה השוטפת שלנו זה הרצף.

יוסי דהרי: כלומר אנחנו יודעים היום לבנות תוכנית שהיא רב שנתית אבל התוכנית כתובה על הנייר.

יוסי דהרי: אף אחד לא מבטיח לי שהתוכנית הזו תתוקצב או תאושר ונוכל לפעול על פיה.

יוסי דהרי: בסופו של דבר אני יכול לתאר מצב שהוא מצב אבסורדי לפחות מבחינתי, יכול להיות שיש גורמים שמטפלים בעניין ויש להם נתונים אחרים.

יוסי דהרי: אני מבחינתי יש לי היום 12 רכזי נוער ורכזת ילדים שבעצם אחראים על כלל בני הנוער.

יוסי דהרי: אנחנו לא יודעים מה יהיה התקציב שלנו בתחילת ספטמבר.

יוסי דהרי: למשל יש רכז שהוא בעל משפחה, יש לו ילדים, הוא אמור לפרנס את המשפחה שלו.

דני דנון: למה לא יודעים?

דני דנון: הם מועסקים על ידי מנהלת סלע?

יוסי דהרי: הם מועסקים על ידי המועצה האזורית דרך תקציב של משרד החינוך.

יוסי דהרי: יש לי עוד כמה דברים.

יוסי דהרי: אני אגיד את הדברים החשובים.

יוסי דהרי: חשוב לי להגיד שמעוזיה סגל שהוא מנהל אגף הרווחה במועצה חוף אשקלון הוזמן לישיבה הזאת ולצערו הוא לא יכול היה להגיע מסיבות אישיות.

יוסי דהרי: יש פה איזשהו מסמך שהוא הכין, אם אתם רוצים שאני אקרא, מבחינה סטטיסטית.

יוסי דהרי: המספרים שהוא מביא מראים בעצם על גידול מבחינת מחלקת הרווחה וגידול מבחינת מספר המשפחות שמחלקת הרווחה מטפלת בהם וגם באפיון התופעות.

יוסי דהרי: אני אעביר לכם את המסמך בסיום הישיבה.

יוסי דהרי: חשוב להגיד דבר נוסף מבחינת שיתוף הפעולה עם מחלקת הרווחה.

יוסי דהרי: ישנן שתי הגדרות לנוער בסיכון.

יוסי דהרי: מבחינת אגף הרווחה מאה אחוז מהילדים ובני הנוער שחוו את תהליך ההתנתקות מוגדרים על ידם כנוער בסיכון.

יוסי דהרי: זו ההגדרה של מחלקת הרווחה.

יוסי דהרי: מעבר לזה ישנה גם הגדרה על ידינו בתור הצוות החינוכי יותר, מבחינתנו ילדים ונוער בסיכון הם ילדים שיש להם את המאפיינים שנגעתי בהם קודם ובסופו של דבר אנחנו מעריכים אותם כ-30% מהילדים ובני הנוער שמצריכים טיפול יותר אינטנסיבי, יותר קריטי ואקוטי.

יוסי דהרי: וההגדרות האלה חופפות אחת לשנייה.

יוסי דהרי: כי מצד אחד זו הגדרה יותר כללית ומצד שני הגדרה שהיא נותנת מענה יותר ספציפי.

דני דנון: אני רוצה לשמוע את נציג התושבים.

מרדכי בטר: מטעם גוש קטיף.

מרדכי בטר: בעצם הייתי גם תושב גוש קטיף, הייתי מנהל אגף החינוך רוב השנים בגוש קטיף.

מרדכי בטר: בעצם אני לא אחזור על כל מה שנאמר כאן.

מרדכי בטר: הדברים שמעתם אותם והם יצאו מהלב.

מרדכי בטר: אני מאמין שאתם גם הבנתם את רוח הדברים.

מרדכי בטר: אחת הבעיות שאנחנו בעצם נתקלים בהן, זה שהמשרד גם עמירה חיים וגם יוכי סימנטוב וגם מנהלת סלע, אנשי המקצוע רוצים לפעול, הם מכינים את עצמם, הם מכינים תוכניות וכל שנה אנחנו ניגשים למשרד החינוך.

מרדכי בטר: מה שזה ברמה של המחוז אז בדרך כלל זה נפתר על ידי המחוז, בתי הספר והדברים השוטפים בתקציב שיש למחוז, בדרך כלל פותרים את הבעיות ואפילו מעבר למה שהמחוז מקובל שהוא עושה.

מרדכי בטר: אבל התקציב שלנו לא מבוסס על מה שיש במחוז אלא מבוסס על תקציבים מיוחדים והתקציבים האלה כל שנה צריכים לדון עליהם מחדש.

מרדכי בטר: כשגומרים לדון וכבר מקבלים את ההחלטה ועד שזה מבוצע, למשל השנה אישרו את זה ועד שזה התחיל להתבצע זה היה בסביבות מאי.

מרדכי בטר: כך שמדצמבר עד מאי, 5 חודשים, למשל יוכי סימנטוב לא יכלה להפעיל את מה שהקציבו לה.

מרדכי בטר: אותו דבר מה שיוסי דהרי אמר לגבי רכזי נוער.

מרדכי בטר: מנהל הנוער ערוך, מנהלת סלע היתה ערוכה אבל אין להם תקציב, וגם כן קיבלו את התקציב מאוחר ולא יכלו להפעיל אותו בזמן והרבה פעמים זה כבר מאוחר מדי.

מרדכי בטר: מה שאנחנו היינו מבקשים ואנחנו גם פנינו למנכ"ל משרד החינוך שהתקציב הזה יהיה בעצם, אם עכשיו מדברים על תקציב של שנתיים אז שיהיה לשנתיים.

מרדכי בטר: אם המחוז ידע מה התקציב שעומד לרשותו, אם זה הסעות אז מה שעומד לרשות ההסעות, אם זה נוער, שידעו שזה לנוער, אם זה לנושא של קרן קרב שהוא כבר רוצה להיערך והוא לא יכול להיערך כי הוא אומר אני לא יודע אם יהיה לי תקציב.

מרדכי בטר: עכשיו יגידו לי שיש את קרן קרב אז ביולי אוגוסט שאנחנו נערכים, נתחיל את זה בספטמבר.

מרדכי בטר: השנה בחלק מהמקומות התחילו בדצמבר וגם כן על הבטחה שכן יתנו, לא יתנו, המדריכים לא רצו להתחיל לעבוד על סמך הבטחות.

מרדכי בטר: חלק מהדברים קשורים לגני הילדים.

מרדכי בטר: גני מילת גם כן רוצים לדעת בתחילת השנה.

מרדכי בטר: כן יהיה תקציב, לא יהיה תקציב.

מרדכי בטר: אם יגיעו לאיזשהו תקציב שכל עוד שהישוב נמצא באתר הזמני יטפלו בו באותם תקציבים שיעמדו לרשותם, וכשיגיעו לישובי הקבע ייכנסו כל אחד ברשות שלו למה שמקובל באותה רשות.

מרדכי בטר: אבל אי אפשר שכל שנה דנים בעניין הזה, מקבלים החלטות מאוחר מדי ואלה שרוצים לפעול והם מוכנים והם ערוכים ויש להם את אנשי המקצוע וזה כמעט כל מי שיושב כאן יכול לתת את המענה אבל הרבה פעמים לא יכול לתת, ואז התחושות גם של בני הנוער, היה תקציב אבל לא יכלו להפעיל אותו בזמן אז זה לא בא לידי ביטוי ולא יכלו לעזור להם לתלמידים לבגרויות או אפילו להעשרה כלשהי.

מרדכי בטר: אז המנהלים אמרו זה שזה הגיע ביוני זה כבר מאוחר מדי.

מרדכי בטר: מה אני אעשה עכשיו?

מרדכי בטר: זה שקיבלתי כסף, אני לא יכול לעשות עם זה שום דבר.

מרדכי בטר: בקצרה, אנחנו צריכים תשובות בנושא של התקציב הרב שנתי והכי חשוב זה התקנים בספטמבר וגם התייחסות לנושא הבגרויות שעלה פה.

עמירה חיים: סמדר, פער לימודי אכן קיים.

עמירה חיים: אנחנו לא מתעלמים מהמצב שאתם עוברים ואנחנו משתדלים לעזור כמה שאפשר ואני מבינה את התחושות.

עמירה חיים: גם בצעירים אנחנו מטפלים.

עמירה חיים: אני לא אמרתי שאין בעיות לצעירים.

עמירה חיים: אבל יש מדרג שונה בטיפול בבוגרים יותר.

עמירה חיים: תגבורים לימודיים ניתנים.

עמירה חיים: ייתכן שבני הנוער מרגישים שהם צריכים יותר תגבורים.

עמירה חיים: ייתכן.

עמירה חיים: אפשר לשקול את זה.

עמירה חיים: לגבי הקלות בבחינות הבגרות.

עמירה חיים: עד שנה שעברה חשבנו שנכון לתת הקלה כזאת ואחרת בעיקר בהערכת זמן.

עמירה חיים: היתה התייעצות לגבי הנושא של הקלות.

עמירה חיים: האמת היא שהיו שותפים גם תלמידים שאמרו שהם לא רוצים שיסמנו את בחינות הבגרות.

עמירה חיים: היו שלוש שנים הקלות והשנה לא היו הקלות בבחינות הבגרות.

עמירה חיים: כי גם בני הנוער שהיו שותפים בחשיבה אמרו שהם לא רוצים שיסמנו את תעודות הבגרות.

עמירה חיים: לא מרגישים שהם צריכים.

עמירה חיים: ניתן להם מספיק זמן ללמידה.

עמירה חיים: מדובר בתלמידים שהיו בכיתה ט'.

עמירה חיים: כבר עברו 4 שנים.

עמירה חיים: מרגישים שהם כבר מקבלים את כל השעות שהם צריכים בתוך המוסד החינוכי ואין הקלות.

עמירה חיים: שאלה אחרונה לגבי התקציב.

עמירה חיים: אז כך, השנה יהיה אולי יותר קל כי תקציב המדינה נקבע לשנתיים.

עמירה חיים: אין רצף תקציבי במדינת ישראל.

עמירה חיים: זאת עובדה.

עמירה חיים: זה לא המשרד היחיד שיש לו בעיות של רצף של התחייבות תקציבית ארוכת טווח.

עמירה חיים: כשיש החלטת ממשלה כמו החלטה של פיתוח הנגב והגליל אומרים שלוש שנים, זה וזה התקציב?

עמירה חיים: מייעדים מראש.

דני דנון: כמנהלת מחוז יש לך סמכות להחליט שבנושאים ספציפיים,

עמירה חיים: לגבי התקציב שלי אני החלטתי.

דני דנון: הוא צריך לדעת שיש לו 10 עובדים גם בספטמבר.

דני דנון: ולא משנה מה יהיה התקציב של משרד החינוך.

עמירה חיים: התקציב שלו זה לא התקציב שאני מייעדת אותו מתקציב המחוז.

עמירה חיים: זה תקציב ארצי.

עמירה חיים: זה תקציב מהמטה.

עמירה חיים: עכשיו אמרתי שכמה יחידות מטפלות בנושא.

עמירה חיים: אז יש את המחוז שמתכנן זה נכון.

עמירה חיים: יש את כל מה שהוצע בצד הייעוצי טיפולי, פסיכולוגי.

עמירה חיים: ויש את מנהל חברה ונוער שעושים עבודה יוצאת מן הכלל בכל הטיפול בנוער והם אלה שלמעשה מפעילים את הקבוצה הזאת יום יום בכל המרכזים.

עמירה חיים: אצלו מופעלים שלושה מרכזים.

עמירה חיים: מופעלים בעוד מקומות מרכזים.

עמירה חיים: כל הקייטנות.

עמירה חיים: כל התמיכה בבני הנוער.

עמירה חיים: התקציב הזה של ההפעלות האלה הוא יהיה סגור.

עמירה חיים: אני אמרתי לכם, זה יהיה סגור.

עמירה חיים: הכסף עוד לא נמצא.

עמירה חיים: מנכ"ל משרד החינוך ביקש גם לומר את זה כאן בוועדה שהוא מחויב, הוא יודע שהוא מחויב לתקציב הזה.

עמירה חיים: אבל לומר שמחר בבוקר אני מעבירה את הכסף למועצה כשלנו אין כסף בתוך התקציב זה בעייתי.

עמירה חיים: יש בעיה עם רצף.

דני דנון: יש פה כמה אנשי חינוך.

דני דנון: יש כוח אדם איכותי שלא יודע אם יש לו משכורת ויש לו תקציב.

דני דנון: הוא עוזב ואז תחלופת העובדים גבוהה.

חנה שדמי: זה לא תקציב של תקנים.

חנה שדמי: זה תקציב תוספתי שכל שנה אתה מעסיק עד השנה.

חנה שדמי: הרבה פעמים כמו שתיארו קודם התקציב עצמו למרות שנאמר לנו התקציב הגיע, הוא מגיע 5 או 6 חודשים שכבר שנת הלימודים התחילה.

חנה שדמי: אז יש תקציב עד דצמבר.

חנה שדמי: אבל אם יש תקציב עד דצמבר לא מעסיקים עובד מספטמבר עד אוגוסט.

דניאל שטרול: השר הרשקוביץ הממונה על ועדת השרים, הסוגיה הזאת עלתה שם.

דניאל שטרול: אשר לשאלתך הראשונית.

דניאל שטרול: המדיניות שכרגע מסתמנת גובשה כבר שהסיוע החברתי על הערוצים השונים יינתן עד לשנתיים מהיכולת של משפחה לבנות את ביתה.

דניאל שטרול: קרי, העמוד קיים, המשפחה יכולה לבנות.

דניאל שטרול: את הילדים ואת הנוער ואת הקהילה נמשיך ללוות שנה נוספת.

דניאל שטרול: זאת כרגע הכוונה.

דניאל שטרול: עכשיו יש פה בעיה קשה של תזרים מזומנים.

דניאל שטרול: הבעיה היא לא של רצונות.

דניאל שטרול: תקציבים יש.

דניאל שטרול: הבעיה היא של תזרים מזומנים.

דניאל שטרול: לדוגמה, ועמירה יודעת, אני מצטרף לכל מה שנאמר אבל אם בדרכי לכאן אומרת לי מנהלת מחלקת הרווחה בנתיבות שאמורה להפעיל קייטנות ולא יכולה להפעיל קייטנות כי מנהל חברה ונוער עדיין לא הזרים את הכסף.

דניאל שטרול: אני פה פונה אליכם להסתייע גם בכם.

דניאל שטרול: אני מצפה שהמשרדים, לא מדובר בסכומי עתק, ואני לא בא לנהל אותם, אבל כל משרד יכול להקצות מתוך תקציבי התפעול שלו את החלק היחסי כדי שאפשר יהיה לקיים פעילויות בצורה נכונה.

דניאל שטרול: עכשיו אנחנו כל שנה מתמודדים עם אותה בעיה.

דניאל שטרול: אנחנו כל שנה מתגברים על הבעיות דרך אגב.

דניאל שטרול: אבל חייבים לעשות סדר בנושא הזה ואני מצטרף למה שיוסי אמר.

דניאל שטרול: אנחנו חייבים לייצר רציפות תפעולית.

דניאל שטרול: אפשר לייצר אותה.

דבורה רייש: דיברו על התקציבים, בחזרה לעקרונות.

דבורה רייש: כמו שיוסי אמר שנוער גוש קטיף היה נוער עם כוחות, גדל על ערכים ואחרי הגירוש הרבה שאלו לאן הכוחות האלה הלכו, לאן הם נעלמו.

דבורה רייש: אחד הפתרונות שבאמת צריך לתת לנוער זה שעכשיו הוא מפוזר.

דבורה רייש: היתה לנו קהילה בגוש קטיף, התפצלנו, התפזרנו.

דבורה רייש: נולדו קהילות חדשות.

דבורה רייש: אם צריך לעשות משהו זה לגבש את הקבוצה מחדש.

דבורה רייש: לתת להם כוחות להיות קבוצה מגובשת ואחידה.

דבורה רייש: אז ככה הם יוכלו להתגבר בעצמם.

דבורה רייש: הרי בסופו של דבר בן אדם יודע לעזור הכי טוב לעצמו.

דבורה רייש: אם הוא יראה שנותנים לו כוחות אפילו לא בדרך ישירה מכם, אלא דרך הרכזים, דרך דברים שתתנו לרכזים, תקציבים שתתנו לרכזים כדי לעזור לנו.

דבורה רייש: אנחנו נוכל לגבש לעצמנו קבוצה אחידה.

דבורה רייש: כי עכשיו אנחנו מפוזרים.

דבורה רייש: אנחנו יצרנו קבוצות חדשות.

דבורה רייש: היינו צריכים ליצור קבוצות חדשות.

דבורה רייש: ברגע שיהיה לנו קבוצות חדשות שיהיה לנו כיף להיות בהן ואנחנו נרגיש שזה באמת המקום שלנו אז נוכל לעזור לעצמנו הרבה.

דבורה רייש: כי בסך הכול יש לנו כוחות.

דבורה רייש: אנחנו באנו עם כוחות.

דבורה רייש: כוחות לא יכולים להיעלם.

דבורה רייש: אנחנו צריכים איכשהו להוציא את הכוחות לפועל ואז יהיה טוב לכולם.

אבי דיכטר: איפה המודל הכי מוצלח מבין כל הקבוצות שפונו מגוש קטיף היום?

אבי דיכטר: האם זה בנחל שורק?

דבורה רייש: אצלנו מאוד מאוחדים.

אבי דיכטר: אני לא שאלתי על השוואה.

אבי דיכטר: איפה המודל הכי מצליח?

קריאה: אני למשל גרה בשומריה.

אבי דיכטר: תראו אני לא בכדי שאלתי את השאלה הזו.

אבי דיכטר: כי הרי בסופו של דבר סדר גודל של 9000 איש מפונים בתוך ימים מבתים, מישובים קבועים, מקהילות, מקבוצות, משכבות, בתי ספר, בתי כנסת, הווי חיים שלם.

אבי דיכטר: מובן מאליו שבסופו של דבר, היום אנחנו 4 שנים אחרי האירוע כמעט, ויש מקומות ששם היישוב מחדש או השיקום או ההתארגנות מחדש הצליחו יותר.

אבי דיכטר: יש מקומות שהם הצליחו פחות.

אבי דיכטר: זה לא עניין של השוואה.

אבי דיכטר: הסיכוי בניצן לא דומה לסיכוי ביבול, לא דומה לסיכוי בנחל שורק, מסיבות שונות.

אבי דיכטר: אבל בסופו של דבר מודל מוצלח, זה דבר שאתה שואל, רגע, איך מחקים אותו במקומות אחרים.

אבי דיכטר: עושים עם ההתאמות הנדרשות.

אבי דיכטר: אגב אני אומר לכם, צר לי שחבר הכנסת כץ יצא מכאן.

אבי דיכטר: אני אומר לכם שלנהל דיון כזה וחבר כנסת מתבטא במונחים של פשע, או שהוא לא מבין בדמוקרטיה או שהוא לא מבין בפשע.

אבי דיכטר: אני אומר לעצמנו, והיתה לי גם זכות להיות בממשלה שהחליטה כל שנה על הקצאות נוספות, מפני שפרק הזמן שהוקצה לנושא הזה לא הספיק.

אבי דיכטר: לא לגבי סלע ולא לגבי משרד החינוך ולא לגבי המועצות האזוריות.

אבי דיכטר: לא הספיק.

אבי דיכטר: ההערכות שהעסק הזה ניתן יהיה לשקם אותו מהר יותר ההערכות האלה לא עמדו במבחן המציאות.

אבי דיכטר: אני לא יודע.

אבי דיכטר: פה נאמר 5 שנים ניתנה הערכה על ידי משרד החינוך.

אבי דיכטר: עמירה אמרת בין 3 ל-5 שנים אם אני זוכר נכון את הנתון אחרי שהם יגיעו לישובי הקבע.

אבי דיכטר: נדמה לי שבניצן מתחילים רק עכשיו ניצני בתי הקבע.

אבי דיכטר: זאת אומרת זה כמעט תוכנית אופק.

אבי דיכטר: ככל שאתה מתקרב אתה מתרחק.

אבי דיכטר: הנושא הזה של 3 עד 5 שנים.

אבי דיכטר: האם להיבהל מזה?

אבי דיכטר: לא.

אבי דיכטר: בסופו של דבר הרי הבעיה אנחנו מדברים פה עם נוער, הוא מסיים השנה י"ב.

אבי דיכטר: אני מודה שאני ישבתי הקשבתי קשב רב.

אבי דיכטר: להגיד לכם את האמת אני לא הבנתי את הנתון לגבי בתי הספר העממיים.

אבי דיכטר: מי זה הגורם שצריך לומר לנו האם שכבת בתי הספר העממיים, האם הבעיה שם היא חריפה או מינורית?

אבי דיכטר: אני שמעתי פה 4 אנשים שעסקו בבתי הספר העממיים, כל אחד נתן הערכה אחת.

אבי דיכטר: בסופו של דבר אתה צריך לקחת את המשאבים הקיימים ואתה צריך להגיד איפה אני משקיע אותם יותר.

אבי דיכטר: ובמודלים המוצלחים יכולנו לנתח למה הם מוצלחים.

אבי דיכטר: האם ניתן להעתיק משם למקומות אחרים.

אבי דיכטר: ומודלים פחות מוצלחים יכול להיות ששם צריך לעשות הסטת משאבים כדי לתת לישוב בסדר גודל של ניצן, נדמה לי הישוב הגדול ביותר מסך כל האנשים שפונו, שם נדרשת הקצאת משאבים אחרת.

אבי דיכטר: אני מקבל מה שאמרת מבחינת הכוחות הפנימיים.

אבי דיכטר: לא התייחסתם האם בארבע השנים האלה האם הנוער, הילדים, האם הם קיבלו מלכתחילה את המאמצים הלאומיים או היישוביים לטפל או שזה לקח זמן עד שהם נכנסנו לצורה של קבלה.

אבי דיכטר: אני לא יודע, יכול להיות שסמדר או אחרים יכולים לתת את ההתייחסות הזאת כי באמת יש פרק זמן של התאקלמות ואני לא יודע אם זה לפני שנה, או לפני ארבע שנים או שלוש שנים או כל זמן אחר.

אבי דיכטר: הניתוח גם לא יכול לקחת את כל ארבע השנים האלה אלא הוא צריך לקחת את פרק הזמן הריאלי.

אבי דיכטר: הערה אחרונה, אני אומר לכם, אני קשה לי, לא מוכן לקבל את המונחים של אבל כמונחים שצריכים להחיל על הפינוי מגוש קטיף.

אבי דיכטר: בפסיכולוגיה יש מספיק מושגים שאפשר לאמץ ולהחיל ולא להשתמש במונח הקשה הזה שכל אחד מאיתנו, מה לעשות, כל אחד ברמה שלו מעבד.

אורי אורבך: מדובר במינוח שמשתמשים בו אנשי מקצוע.

אבי דיכטר: חבר הכנסת אורי אורבך אני רוצה לומר לך שמישהו מסוגל להשתמש במונח פשע אז יהיה לך קל מאוד אחר כך להשתמש במונח גירוש.

אבי דיכטר: מה לעשות?

אבי דיכטר: אני אומר לך כשאתה משתמש בסקאלה הזו אתה מתחיל להגיע לטרמינולוגיה בעייתית.

אורי אורבך: המינוח המקצועי הוא עקירה ולא גירוש והמינוח המקצועי הוא אבל.

אורי אורבך: זה לא זה כמו שבן אדם...

דני דנון: הצלחנו בצורה מאוד יפה לנהל את הדיון בלי להיכנס למינוחים ולהשקפות.

דני דנון: הוא היה טוב מאוד.

דני דנון: הנושא של האבל זה רגשות.

דני דנון: ברגע שלי אישית הוא היה של אובדן של אבל שצריך להתמודד איתו אבל כל אחד עם הרגשות שלו.

אבי דיכטר: בסופו של דבר יושבת פה קבוצה באמת גדולה ומכובדת בשביל מטרה אחת בלבד.

אבי דיכטר: איך את 9000 האנשים שחיו בגוש קטיף ובצפון השומרון, איך תשעת האלפים האנשים האלה אנחנו כוועדה לזכויות הילד מתמקדים בצדק בנושא הילדים.

אבי דיכטר: זה תפקידנו.

אבי דיכטר: זו מחויבותנו.

אבי דיכטר: איך בעוד שנה או שנתיים או שלוש שנים, אני מקווה שבעוד שנה, אבל אם לא אז בעוד שנתיים, או שלוש שנים, איך אנחנו יכולים לסמן את העקומה של שיקום והתבססות וחיים חדשים, גרף נאמנות למולדת לא שהוא ככה בתשובות מהוססות אלא בתשובות ברורות ואני מסכים לחלוטין עם סמדר, את נדמה אמרת, זו המדינה שלנו, כולם מתחלפים, אנחנו כולם מתחלפים, גם הממשלות, גם הכנסת, גם הגילאים מתחלפים, המולדת הזו לא מתחלפת.

אבי דיכטר: זו המטרה.

אבי דיכטר: כשפורום כזה בא אז גם לטרמינולוגיה יש משמעות.

דוברת: יש לי משהו מאוד חשוב להגיד.

דוברת: אני באה ממרכז מהות, מרכז התמודדות וחירום ואנחנו מלווים את הילדים והנוער מהעקירה עוד לפני עד היום.

דוברת: במונחים פסיכולוגיים יש מה שנקרא עיבוד אובדן שזה בהתחלה הלם, אחרי זה כעס, עצב והשלמה שהיום גם חושבים שהיא לא קיימת כך שבהחלט יש תהליכי אבל.

דוברת: כשמדובר בטיפול צריך טיפול ארוך טווח כדי לעבור את כל השלבים האלה.

דוברת: מכיוון שמה שקורה עד היום בטיפול הרגשי הוא נקטע וכשהוא נקטע אז יש בעיה ביעילות שלו, והוא נקטע בגלל בעיות תקציביות.

דוברת: אנחנו השנה למשל במהות לא היה לנו תקציב כי נגמר התקציב גם ממשרד הבריאות גם מכל התרומות.

דוברת: אנחנו ראינו, בעופרת יצוקה, הפרדנו 45 קבוצות אצל הילדים והנוער העקורים.

דוברת: ראינו שילדים שעברו תהליך רציני של טיפול רגשי שהיו בלב ליבם של הגרדים, באשקלון, הראו הרבה כוח ועוצמה.

דוברת: ולעומת זאת ילדים שלא קיבלו עיבוד רגשי ארוך טווח שהיו בטווח האזעקות, אבל לא היו בתחום הנפילות היו ברמת חרדה גבוהה.

דוברת: זה נתון שאי אפשר להתווכח איתו ומה שלא אמרו פה וזה חשוב שזה ייאמר שעשינו עבודה מאוד רצינית בגיל הרך, ויש בעיה בגיל הרך, ולא נתנו את הדעת על זה.

דוברת: הגיל הרך בבעיה קשה.

דוברת: הם היו ילדים קטנים, הם לא ידעו לדבר.

דוברת: הם היו בני שנתיים.

דוברת: חשבו שהכול בסדר והכול עובר ואנחנו רואים בעיות לא פשוטות איתם וצריך להקצות הרבה משאבים לטפל.

אורי אורבך: רק משפט אחד.

אורי אורבך: זה לא עניין של טרמינולוגיה.

אורי אורבך: לגבי הערת חבר הכנסת דיכטר.

אורי אורבך: זה לא עניין שאומרים אבל כדי להשוות את זה למוות של אנשים.

אורי אורבך: אלא המינוח המקצועי בא כדי להגיד שצורת ההתמודדות והטיפול של הגופים המקצועיים מקבילה באלמנט הזה של האובדן.

אורי אורבך: מבלי להיכנס לויכוח אם זה גירוש.

אורי אורבך: כמו שלא משתמשים במילה גירוש שהיא טעונה או במילה התנתקות שהיא בכוונה לא טעונה שזאת בחירה פוליטית של הממשלה לבצע כאילו איזה דבר טכני שלוקחים מישהו, מנתקים אותו מכאן לשם.

אורי אורבך: לכן גם המינוח המקצועי בדברים כאלה ובדברים אחרים בעולמות שלא קשורים בכלל לסוגית גוש קטיף כמדומני שזה עקירה.

אורי אורבך: בין אם זה מכפר שלם.

אורי אורבך: זה מינוחים של אנשים שעוסקים בטיפול נפשי, פסיכולוגי וכדומה.

אורי אורבך: מעבר לזה אני לא נכנס למסקנות הפוליטיות.

אורי אורבך: באתי איתן.

אורי אורבך: הן ידועות מראש והן לא ישתנו כנראה.

אורי אורבך: אבל אנשים פוליטיים צריכים לקחת אל ליבם לא במסקנות הפוליטיות של מה צריך לעשות אם לעקור, לפנות, לגרש וכל זה ישובים, אלא במובן של המשמעות כלפי אנשים אחרים.

אורי אורבך: זאת אומרת תהיה ההחלטה אשר תהיה אי אפשר לבוא אליה בלי להביא בחשבון את התוצאות כלפי האזרחים הנפגעים מכך.

אורי אורבך: זה צריך לדעת מעבר לטיפול עצמו ולדיווח שאנחנו מקבלים, וזה קשור לכל בן אדם תהיה השקפתו הפוליטית אשר תהיה.

אורלי לוי אבקסיס: אני בהחלט מסכימה עם מה שאומר חבר הכנסת אורבך אבל אנחנו באמת פה בוועדה לזכויות הילד, אנחנו באמת צריכים לבדוק את המצב האינדיווידואלי של הילדים.

אורלי לוי אבקסיס: כי בהשקפת עולם שלנו קצת קשה לנו לפעמים לראות, אוקיי, אז זרקו אותם, אז שיתמודדו עם מקום חדש, זה כמו שאנחנו לוקחים את הילדים שלנו ועוברים דירה.

אורלי לוי אבקסיס: אני יודעת מה זה, אני עשיתי מעברים כאלו.

אורלי לוי אבקסיס: אבל פה זה החלטה של המשפחה עם איזו הכנה מוקדמת עם איזו תרומה אישית שלי למעבר.

אורלי לוי אבקסיס: פה זה נכפה גם על ההורים וגם על הילדים.

אורלי לוי אבקסיס: ומסתבר שהתשתית לא הוכנה כראוי.

אורלי לוי אבקסיס: לא צפו באמת את כל האלמנטים שיכולים להיות ואת הפגיעה בנפש הרכה.

אורלי לוי אבקסיס: התפקיד שלנו זה לבדוק מה עושים מפה ואילך ובאיזה שלב של עיבוד האבל אנחנו נמצאים גם אם אנחנו לא אוהבים את המונח הזה אבל אני מסתכלת עליו כעל מונח פסיכולוגי.

אורלי לוי אבקסיס: הקבלה כבר נמצאת?

אורלי לוי אבקסיס: ההשלמה נמצאת?

אורלי לוי אבקסיס: אפילו לא עברנו את השלב הראשוני לפי מה שאני מבינה מכם.

אורלי לוי אבקסיס: כעס ועצב.

אורלי לוי אבקסיס: עוד לא הגענו להשלמה.

אורלי לוי אבקסיס: ועכשיו אנחנו צריכים גם לקחת בחשבון את ההורים ואת הניתוק שלהם מאותן מסגרות, לא רק המסגרות הקהילתיות, אבל תעסוקה.

אורלי לוי אבקסיס: וכשהורה מאבד גם את הפרנסה שלו ואנחנו יודעים שמה גם על חקלאים שהיו, חקלאות מאוד פורחת ופתאום אין יותר שטחים לעבד.

אורלי לוי אבקסיס: אין יותר את התעסוקה של המבנה הקודם וזה אחד הדברים שמקרין על ילדים, חוסר הביטחון הזה, וכשההורים טרודים באיך ממשיכים לשקם את עצמם זה משפיע על הילדים.

אורלי לוי אבקסיס: בכלל צריך לעשות עיבוד מחדש כי מה שמסתבר לפי הנתונים שכמה שלא הושקעו כספים ואולי היה צריך להשקיע קצת יותר וגם מבחינת התוכניות שגובשו הם לא נתנו מענה.

אורלי לוי אבקסיס: אז עכשיו מנסים דרך המוסדות הקיימים לנסות ולשפר.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אולי צריך לשנות את התפיסה, לשנות את המחשבה, לראות איך אנחנו משנים את כל המערך בנוגע לאותם מפונים.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא אגיד מגורשים שלא יקפצו עלי אבל באמת לגבי אותם עקורים.

אורלי לוי אבקסיס: זה קשה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אנשי המקצוע צריכים לתת את דעתם ולתת לנו פתרונות ולתת לנו תוכניות אולי בכינוס הבא של הוועדה, לתת לנו פתרונות יצירתיים קצת אחרים כי זה לא מוכיח את עצמו.

עמירה חיים: בדוח מבקר המדינה שבדק את כל משרדי הממשלה וההשקעה שלהם והדרך והחשיבה היתה לו דיווח מאוד קשה ממנהלת סלע.

עמירה חיים: היתה לו ביקורת.

דנה אלעד: משרד החינוך קיבל המון שבחים על החשיבה למרחוק.

עמירה חיים: אני מדברת על כל המערכת.

עמירה חיים: יוצא מכאן כביכול שהמדינה לא נתנה מענה.

עמירה חיים: אז בוודאי שיש קשיים אבל אנשים חשיבה לפני המחנה כדי למצוא פתרונות.

עמירה חיים: זה לא שמשהו שניתנו הם לטווח ארוך.

עמירה חיים: זה כן.

עמירה חיים: צריך להמשיך עם הפתרונות.

עמירה חיים: אסור להפסיק.

דנה אלעד: אני אומרת שתחילת שנה ואין להם תקציב.

דנה אלעד: מדריכי הנוער יש להם בטחון לעוד שנה לעוד שנתיים שהם עובדים עם אותם נערים.

עמירה חיים: אנחנו נכנסים לשנה החמישית בשנה הבאה.

עמירה חיים: משרד החינוך חשב בהתחלה ששלוש שנים הוא יתמוך.

עמירה חיים: לאחר מכן היתה חשיבה לחמש שנים.

עמירה חיים: צריך עכשיו לחשוב שוב על עוד חמש שנים.

דני דנון: תודה .

דני דנון: אנחנו ניגע בזה בדברי הסיכום.

דני דנון: זכות דיבור אחרונה לאורי כהן.

אורי כהן: אני מנווה דקלים, היום גר בניצן.

אורי כהן: רציתי להתייחס פה לכמה נקודות בכללן דברי חבר הכנסת דיכטר.

אורי כהן: אני בן 19, בוגר י"ב, עכשיו לומד בישיבה כמה שנים לפני גיוס וחוויתי בתוך שנה אחרי הגירוש, הגירוש היה באוגוסט 2005, פחות מחצי שנה, אבא שלי נפטר.

אורי כהן: כנראה שזה קשור.

אורי כהן: רציתי להתייחס לדברי חבר הכנסת דיכטר.

אורי כהן: גם מונח שהבהירו לי אותו.

אורי כהן: זה הרבה יותר קשה מאובדן.

אורי כהן: בגלל שאבל של אדם יחיד, אבא, הכי קרוב שיהיה, זה קשור לנקודה בחייך, יש לך גם אימא, ויש לך עוד הרבה דברים בתסריט הזה של החיים.

אורי כהן: כשאתה עוקר בית אז זה הכול.

אורי כהן: מגיל אפס עד אותו גיל אז כל האנשים והחוויות היו על אותו בסיס.

אורי כהן: וכשזה נעקר אין כלום.

אורי כהן: אותו בן אדם שאיבד מישהו קרוב עם כל הכאב, זה הרבה יותר מזה.

אורי כהן: אני ברוך השם היום במקום אחר לגמרי בזכות הרבה אנשים טובים שהגישו עזרה במקום הנכון בזמן הנכון.

אורי כהן: אני עומד לפני גיוס.

אורי כהן: אני רוצה לתרום למדינת ישראל וזה בזכות זה, תסלחו לי, שהתרחקתי מניצן.

אורי כהן: הייתי בפנימייה מלפני הגירוש, אפילו אחרי, כל ארבעת השנים ביליתי בצורה לא פשוטה, גם בשמינית נהרגו שמונה חברים שלי בפיגוע בישיבת מרכז הרב.

אורי כהן: חוויה באמת לא פשוטה.

אורי כהן: כל פעם שאני מגיע לניצן אני מרגיש שאני מגיע למוזיאון גוש קטיף.

אורי כהן: זה קשה לרפא את החולה בסביבת המחלה.

אורי כהן: אתה לא יכול לתת מוסיקה לילד, אמנות, זה מאוד נחמד, אבל הוא מגיע ורואה את האבא המובטל.

אורי כהן: כשאין לו אור בעיניים זה לא יעזור כלום.

אורי כהן: אתם אולי ועדה לשלום הילד.

אורי כהן: אתם שוכחים שעם כל מה שתביאו לילד ותרעיפו עליו הוא יגיע הביתה וכל המוסיקה הזאת תלך לכל הרוחות.

אורי כהן: אז לא מועילה התרפיה.

אורי כהן: אנחנו היום 4 שנים אחרי הגירוש עדיין באותה מדוכה.

אורי כהן: לא מתקדמים.

אורי כהן: התרפיה הכי טובה זה חלוציות, זה בנייה, זה התיישבות, זה חבר'ה אידיאליסטיים ערכיים שעל זה גדלו.

אורי כהן: מה שאמר חבר הכנסת דיכטר הנאמנות למולדת לא פסקה, לא התמעטה.

אורי כהן: אפילו גברה.

אורי כהן: אנחנו יודעים שכל משבר מביא אחריו לידה והוא מנוף.

אורי כהן: יש כוחות עצומים.

אורי כהן: כולם רוצים להתגייס.

אורי כהן: תנו לנו לתרום.

אורי כהן: לא מסוגלים להיות בניצן.

אורי כהן: שאלו פה על המודל.

אורי כהן: אני מסכים עם הדברים שאמרו, יתד, יבול.

אורי כהן: אני אולי בניצן.

אורי כהן: אני ממש מרגיש שצריך את העובדים הסוציאליים והפסיכולוגים.

אורי כהן: אבל בישובים האלה כשכל המשפחה נרתמת, שההורים בחקלאות ובאידיאל ואנו באנו ארצה לבנות ולהיבנות זו תחושה אחרת לגמרי שהיא התרפיה הכי טובה.

אורי כהן: אנחנו נציגים שחווינו את הדבר ממקור ראשון אבל הסבל של המשפחה שלי הפרטית באמת השתקמה ברוך השם.

אורי כהן: אני לא מייצג.

אורי כהן: יש אנשים במקום אחר לגמרי.

אורי כהן: לא שפר מזלם.

אורי כהן: אני חושב שגם מי שמאוד כועס על המדינה ולא רוצה להתגייס ולא רוצה לתרום זה מתוך רגשות זעם מאו לגיטימיים.

דני דנון: אני רוצה לסכם את הדיון שהיה דיון חשוב וכולנו קיבלנו את ההרגשה שהנפשות של ילדי גוש קטיף אם אנחנו כשלנו הן נפשות מצולקות.

דני דנון: זו המציאות.

דני דנון: שמעו את הקולות.

דני דנון: חלק מההשלכות של העקירה.

דני דנון: אנחנו מדברים פה על נוער שהוא מלח הארץ.

דני דנון: אתם מקור לגאווה ועתיד מנהיגותי של מדינת ישראל וכואב לנו לראות ככנסת וכאנשים שאמונים על חינוך את הפגיעה שאתם חשים אותה יום יום שעה שעה.

דני דנון: בשם הבית הזה, בשם הוועדה, אנחנו מודעים לכך שיש מחדלים ואנחנו קוראים לתקן אותם ולהקטין את האובדן.

דני דנון: ההליך שבו ביצעו את ההתנתקות ועקרו תושבים מגוש קטיף וצפון השומרון זה היה הליך קצרה אבל ההרס שהוא השאיר זה הרס רב של נפשות, של משפחות, שהיום אנחנו ראינו רק קצה.

דני דנון: לא דיברנו על הנושא של ההורים ולא נושא כלכלי שהבית הזה דן בהם.

דני דנון: כולנו הסכמנו שהנושא התקציבי לא נמצא פה על הפרק.

דני דנון: אני קורא פה לאנשי משרד החינוך, לאנשי סלע, משרד העבודה והרווחה, אין פה בעיה תקציבית.

דני דנון: אני אומר את זה גם מטעם הממשלה, גם מטעם ראש הממשלה וגם מטעם השר הרשקוביץ.

דני דנון: יש התגייסות מלאה של המערכת לנושא הזה.

דני דנון: אבל צריך לחשוב איך אנחנו פועלים בנושאים התקציביים שיהיה תזרים מזומנים.

דני דנון: לצערי צריך להיערך מערכתית שהנושא הזה לא יסתיים בשנים הקרובות.

דני דנון: אני רוצה להקריא הצעת החלטה של הוועדה.

דני דנון: הוועדה לזכויות הילד עוקבת בדאגה אחר המצוקות והקשיים של ילדי העקורים מגוש קטיף וצפון השומרון.

דני דנון: הוועדה התרשמה שפצעי העקירה עדיין פעורים בלבבות הילדים והנוער שנעקרו מבתיהם.

דני דנון: הוועדה מוקירה את עבודתם המקצועית של אנשי משרד החינוך, משרד העבודה והרווחה וכל העוסקים בנושא.

דני דנון: הוועדה קוראת לשר החינוך ולשר הרווחה להכין תוכנית עבודה רב שנתית הנוגעת לטיפול ילדי העקורים ולאפשר רציפות תפעולית של הגורמים המטפלים.

דני דנון: הוועדה מביעה את הזדהותה עם רגשותיהם של בני הנוער שמרגישים שהופקרו וקוראת לכל הנוגעים בדבר להתמקד במתן מענה למצוקות.

דני דנון: אני רוצה להודות לכל מי שהגיע, בייחוד לחבר'ה הצעירים, לנוער.

דני דנון: אנחנו מעריכים את זה שבאתם ביום חופש ואנחנו עומדים פה לרשותכם.

דני דנון: תודה רבה לחברי הכנסת.

דני דנון: הישיבה נעולה.