ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 10, 2009-06-02 10:00

ליה שמטוב: בוקר טוב לכולם.

ליה שמטוב: וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות התכנסה היום לישיבה, ואפשר להגיד ישיבה דחופה, מחשש להמשך קיומה של תוכנית חפציב"ה.

ליה שמטוב: חפציב"ה, שראשי התיבות שלה מדברים בעד עצמם: חינוך פורמלי ציוני, יהודי, בברית המועצות.

ליה שמטוב: בוקר טוב לחברי הכנסת שהצטרפו לישיבה.

ליה שמטוב: הפעילות של תוכנית חפציב"ה החלה עוד בשנות ה-90 עם קריסת מסך הברזל, ופתיחת שערי ברית המועצות, וגל העלייה הגדול של יהודים שעלו למדינת ישראל.

ליה שמטוב: בעיני, תוכנית חפציב"ה חשובה מאד, בכך שהיא מאפשרת ליהודים למצוא את השורשים שלהם, הלאומיים והתרבותיים, במטרה להבטיח את המשך קיומה של קהילה יהודית שם, בברית המועצות, ולעודד את העולים לעלות למדינת ישראל.

ליה שמטוב: תוכנית חפציב"ה – בכל רחבי ברית המועצות.

ליה שמטוב: במוסקבה, באוקריינה, בבלורוס ובערים אחרות – התחילה את פעילותה לחיזוק זהות יהודית והשבת יהודים למדינת ישראל.

ליה שמטוב: אם אנחנו מדברים על סכנת הסגירה של תוכנית חפציב"ה, אני רוצה לחדד היום את הדיון בהישגים החשובים של התוכנית.

ליה שמטוב: הייתי רוצה לשאול שאלות, והייתי רוצה שכל מי שמדבר על התוכנית שיתייחס לשאלות שעכשיו אשאל: האם כל בתי הספר השייכים למסגרת זו מעניקים חינוך ציוני?

ליה שמטוב: האם בתי הספר מחנכים לעלייה או לחיזוק הקהילה המקומית?

ליה שמטוב: האם בבתי הספר מכוונים את התלמידים לתוכניות הלימודים בארץ, כמו שאנחנו מכירים – נעל"ה (נוער עולה לפני הורים) וסל"ה (סטודנטים לפני הורים) – או לביקורים תיירותיים?

ליה שמטוב: מעניין אותי לדעת האם נעשה מחקר רב שנתי לגבי התוצאות החינוכיות של בתי הספר, במיוחד בתחומי היהדות והציונות.

ליה שמטוב: איזה אחוז מהתלמידים עלו לארץ ישראל, ואיזה אחוז נשארו מחוברים לזהות היהודית, שם?

ליה שמטוב: כמה עולה תוכנית חפציב"ה למדינת ישראל, ומה העלות לתלמיד?

ליה שמטוב: אלה השאלות שהייתי רוצה שתתייחסו אליהם, ואני רוצה לברך את השר משולם נהרי, שהוא חבר בוועדת השרים לעלייה ולקליטה, ואנחנו מכבדים אותך, שהגעת אלינו, בבקשה.

משולם נהרי: תודה רבה.

משולם נהרי: כבוד היושבת ראש, חברים יקרים.

משולם נהרי: בוקר טוב לכולם.

משולם נהרי: התוכנית הזו, תוכנית חפציב"ה, שלשמה התכנסנו, היא אחת הפרויקטים החינוכיים החשובים והיפים שמדינת ישראל סייעה בהקמתם.

משולם נהרי: כמו שאמרה היושבת ראש, נדמה לי, ב-1990, קמה המערכת הזו במדינות חבר העמים, מערכת מפוארת - - -

אופיר פינס-פז: התוכנית הזאת היא לא מ-1990.

אופיר פינס-פז: היא לא מ-1990.

קריאות: ממתי?

אופיר פינס-פז: כמה שנים אחרי זה.

יחיאל אקשטיין: זה מלשכת הקשר כבר בשנות ה-60.

ליה שמטוב: שנות ה-90.

דנה גורדון: 90 בוודאות.

אופיר פינס-פז: אני עבדתי במערכות האלה, אני לא זוכר את התוכנית הזאת.

משולם נהרי: סליחה רגע.

יוחנן בן יעקב: אבל אני ישבתי אתך, כמי שהקים אותה, והצגתי לך.

אופיר פינס-פז: באיזה שלב זה היה?

יוחנן בן יעקב: סוף 90.

יוחנן בן יעקב: אני הקמתי אותה.

אופיר פינס-פז: בשם הזה?

ליה שמטוב: כשהתחילה העלייה הגדולה.

יוחנן בן יעקב: זאת המצאה שלי.

יוחנן בן יעקב: סוף 90.

משולם נהרי: חבר הכנסת פינס - - -

יוחנן בן יעקב: ישבנו יחד והצגתי לך אותה.

אופיר פינס-פז: היו לך כמה המצאות טובות.

דנה גורדון: אתה רואה?

דנה גורדון: היה שווה לבוא.

יוחנן בן יעקב: אני עשיתי את זה אתך ב-1990.

משולם נהרי: אני רוצה להמשיך.

משולם נהרי: חבר הכנסת פינס, אתה קוטע אותי ברצף, והזיכרון שלך זה לא המדד מתי זה קם.

משולם נהרי: יש לנו פה אנשים מומחים והם יודעים בדיוק מתי זה קם, במדויק.

משולם נהרי: אבל זאת לא היתה הבעיה, מתי זה קם.

משולם נהרי: הבעיה – אני אגע בה תכף.

משולם נהרי: אני שוב חוזר ואומר שזה אחד הפרויקטים היפים והחשובים מאד, שסייעה מדינת ישראל בהקמתם במדינות חבר העמים, והם משמשים כעוגן והצלה לכל היהדות במדינות חבר העמים.

משולם נהרי: מדובר בכ-44 בתי ספר הפזורים בהרבה מקומות שם, במדינות חבר העמים, ובכ-10,000 שלומדים במערכת הזו.

משולם נהרי: את המערכת הזו, לא שמעתי אליה אלא הכרתי אותה באופן אישי.

משולם נהרי: אני אישית ביקרתי כמה פעמים במערכת הזו, לא בגלל שבאתי משם או נולדתי שם או הוריי נולדו שם, אלא בגלל שכיהודי וכאיש חינוך, שיודע מה חשיבותה של מערכת חינוך, מה עושה מערכת חינוך לעם, לעתידו של העם, ראיתי חובה לתרום את חלקי ככל שאני יכול.

משולם נהרי: הייתי כמה פעמים, ועוד כשעבדתי במשרד החינוך כעובד מדינה, עזרתי והשתתפתי ככל שיכולתי, כדי לסייע למערכת הנפלאה הזאת.

משולם נהרי: המערכת הזו – משרד החינוך הפעיל אותה, ובמשך השנים האחרונות הצטרפה הסוכנות היהודית כשותפה להפעלת המערכת הזו.

משולם נהרי: לאט לאט הסוכנות היהודית צמצמה את השתתפותה, ובמקביל גם משרד החינוך צמצם את השתתפותו, כי זו היתה התוכנית, עד שהגענו למצב שהסוכנות היהודית החליטה שהיא לא ממשיכה בפרויקט הזה בגלל קשיים כספיים, וממילא גם משרד החינוך, על פי ההסכם, החליט להפסיק את השתתפותו – זה כבר כמה שנים שהתהליך הזה הולך, והשתדלנו בשנים האחרונות למנוע את זה, על ידי העברת תקציבים מיוחדים, ייחודיים, כספי קואליציה, כדי להציל את המערכת הזו - - -

אופיר פינס-פז: כספי קואליציה?

משולם נהרי: כן.

משולם נהרי: כספי קואליציה.

משולם נהרי: בכוונה הדגשתי: כספי קואליציה.

משולם נהרי: יש לנו דברים שאנחנו רואים בהם חשיבות לאומית.

אופיר פינס-פז: איזה סיעה מימנה את זה?

משולם נהרי: ש"ס.

משולם נהרי: ואני אגיד לכם: בממשלה, גם הקודמת, המכון לתכנון מדיניות העם היהודי, מיסודה של הסוכנות היהודית, הגישו לנו לממשלה כל שנה מדדים נבחרים של יהודי העולם.

משולם נהרי: את מצב ההתבוללות בעולם, מה עתיד לקרות לעם היהודי בעשור או בשני העשורים הבאים.

משולם נהרי: בטבלה, שתמיד עיינתי בה וחיפשתי את הנושא של חינוך, מצאתי דבר מאד מאד מעניין.

משולם נהרי: מצאתי קשר ישיר בין אחוז ההתבוללות לבין אחוז החינוך היהודי.

משולם נהרי: היכן שלומדים יותר ילדים בחינוך היהודי, יש פחות התבוללות, וההפך.

משולם נהרי: למשל, אני לוקח את אוקראינה.

משולם נהרי: באוקראינה, 15% לומדים בבתי ספר יהודיים, וההתבוללות היא 80% על פי הנתונים.

משולם נהרי: במקסיקו, לומדים 85% בבתי ספר יהודיים, וההתבוללות היא 10%.

משולם נהרי: זאת אומרת: רואים שהחינוך הוא בעצם התריס בפני הפורענות.

משולם נהרי: החינוך הוא זה שימנע את ההתבוללות, ולא שום דבר אחר.

משולם נהרי: ואם רוצים – ומתכוונים באמת למה שאומרים – שרוצים למנוע התבוללות ורוצים למנוע התמעטותו של העם היהודי, אז התשובה היא ברורה: צריכים להשקיע בחינוך.

משולם נהרי: אנחנו מדברים כל הזמן, ממשלת ישראל – גם הממשלה הזאת – בישיבה הראשונה של ועדת הקליטה והעלייה, הנושא הראשון היה התבוללות.

משולם נהרי: ולא מצאתי לנכון יותר מהוועדה הזו, שמדברים בה על ההתבוללות, להציע פתרון להתבוללות, וזה: להשקיע בחינוך.

משולם נהרי: זה לא הסתדר עם זה שהולכים לסגור את המערכת היפה הזו, חפציב"ה, שהיא מחנכת – ואני אומר לכם עכשיו כאיש חינוך.

משולם נהרי: לא חרדי ולא שום דבר, איש חינוך.

משולם נהרי: אני ביקרתי שם בבתי הספר.

משולם נהרי: בחנתי תלמידים, השתתפתי באירועים שם בבתי הספר.

משולם נהרי: אני אומר לכם: גברתי היושב ראש, אם את מדברת על ציונות, הם מלמדים ציונות יותר טוב מבתי ספר ממלכתיים פה בארץ.

משולם נהרי: יותר טוב גם מממלכתיים-דתיים, אם מדברים על ציונות.

משולם נהרי: כשהם עושים את זה, הם עושים את זה עם כל הלב, בצורה הכי מושלמת ומעוררת כבוד.

משולם נהרי: אני הבאתי את ועדת החינוך.

משולם נהרי: דנה היתה אתנו.

דנה גורדון: וועדת הקליטה, נא לדייק.

דנה גורדון: משלחת משותפת.

משולם נהרי: וועדת הקליטה, משותפת עם ועדת החינוך – אני אז הייתי בוועדת החינוך.

אברהם מיכאלי: מנהלת ועדת הקליטה.

משולם נהרי: כן.

משולם נהרי: דנה גם היתה אתנו, ואנחנו ביקרנו ביום ירושלים בבית הספר במוסקבה.

משולם נהרי: היה שם טקס של יום ירושלים.

משולם נהרי: אני אומר לכם, שאני פשוט לא האמנתי לראות טקס כל כך יפה, מושקע, כל כך ציוני, כל כך יהודי, כמו שעשו את זה שם, הרחק מארץ ישראל.

משולם נהרי: שמה שרו את שירי ירושלים, שמה שרו את שירי ארץ ישראל, שמה עשו מצגת נפלאה, וכולנו חזרנו מתפעלים – גם יושב ראש ועדת החינוך שלגי, שלא היה חשוד באהבה יתרה לחרדים.

משולם נהרי: אבל הוא יצא משם, כשעיניו זולגות דמעות.

אופיר פינס-פז: מה זה קשור?

אופיר פינס-פז: זאת ציונות.

משולם נהרי: מה?

אופיר פינס-פז: זאת ציונות, מה זה קשור לחרדים?

אופיר פינס-פז: ודאי שהוא ציוני, שלגי.

משולם נהרי: אני אומר.

משולם נהרי: משמה גם באים ילדים במסגרת נעל"ה, משמה גם מביאים אותם לביקור וקושרים אותם לארץ.

משולם נהרי: זה הסיכוי היחיד שלנו לעורר את היהדות שיש שם ולשמר אותה.

משולם נהרי: מה שקרה – כולנו יודעים שכשנפתחו בתי הספר, היתה תקופת מצוקה במדינות חבר העמים.

משולם נהרי: והמחייה שמה לא היתה יקרה, ועם סכומים קטנים היה אפשר להחזיק בתי ספר.

משולם נהרי: היום המצב הכלכלי השתפר, הצריכה הולכת וגוברת, העלויות יותר יקרות והכסף, התקציב, לא עלה, אלא ההפך – הלך וירד.

משולם נהרי: כל מי שחשוב לו נושא החינוך, לא יכול לתת יד לזה.

משולם נהרי: אני רוצה לומר לכם אנשי הוועדה, שאם לא היו לנו אנשים טובים וגופים טובים שהיה אכפת להם מהחינוך היהודי בעולם, ושהם מלווים את המערכת הזאת – צריך לזכור שאם את המערכת הזו לא היו מלווים גופים כמו: אור אבנר, שמע ישראל, אור, חב"ד, גם קרן הידידות שהתוודעתי אליהם לא מזמן והשתתפו גם כן – אם הגופים הללו לא היו מטים שכם, אם לא היו מלווים אותם 24 שעות, המערכת הזאת כבר לא היתה קיימת.

משולם נהרי: ואני חושב שהיא צריכה להיות קיימת, אני חושב שצריך לשדרג אותה, לעשות את הכל, כולנו שותפים, עם ישראל ערבים זה בזה, וזה לא שייך – זה חוצה מפלגות, חוצה הכל.

משולם נהרי: אנחנו עם אחד וכעם אחד יש לנו את האחריות הקולקטיבית לדאוג, במיוחד כשמדובר בחינוך ילדי ישראל – כולם ילדי ישראל וכולנו, עם ישראל, מחויבים לילדי ישראל.

משולם נהרי: לכן, אני רואה זכות גדולה בזה שאני יכול מידי פעם להשתתף ולהיות שותף גם באחזקה של המערכת הזו, אבל צריך לזכור שאי אפשר לחיות מקיבוץ נדבות.

משולם נהרי: צריכים למסד את התקציב, צריכים להגדיל אותו, זה צריך להיות בבסיס התקציב, ושכולם יידעו שהמערכת הזאת תישאר לעד, שנתגאה בה, ושתהיה לתפארת עם ישראל.

משולם נהרי: תודה.

ליה שמטוב: תודה לשר משולם נהרי.

ליה שמטוב: אנחנו מצטרפים לכל מילה שאמרת.

משולם נהרי: אגב, אני, משפט אחד רוצה להוסיף: אסור לשכוח שלמזלנו, למשרד החינוך נכנס המנכ"ל, ד"ר שמשון שושני, שהיה גם המנכ"ל שלי, לבו חם לנושא הזה, והוא קיבל החלטה שלשום והורה ליוחנן בן יעקב – שהוא הכוח המניע, אדם שמוסר את נפשו בשביל המערכת הזאת.

משולם נהרי: אם הוא לא היה "מתזז" אותנו לנושא הזה, אז יכול להיות שבאמת לא היינו יושבים פה כי לא היה על מה לשבת.

משולם נהרי: שמשון שושני נתן הוראה שהמערכת הזאת תמשיך.

משולם נהרי: מאיפה יבוא הכסף?

משולם נהרי: נשב, ונמצא את הדרך כדי להשיג את התקציבים, אבל המערכת הזאת צריכה להימשך.

אופיר פינס-פז: מה עם משרד הדתות?

משולם נהרי: ויישר כוח לד"ר שמשון שושני.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: נשמע את משרד החינוך, מה הם יגידו על זה, ואם זה כך, רק נברך על זה.

ליה שמטוב: אתנו נמצא היום נשיא הקרן לידידות, הרב יחיאל אקשטיין, שבחודש ינואר 2009, לאחר שהסוכנות היהודית הסירה את החלק שלה במימון תוכנית חפציב"ה, הקרן לידידות לקחה על עצמה להשתתף בתוכנית, בשיתוף עם תקציב האוצר ומשרד החינוך.

ליה שמטוב: אני מבקשת מנשיא הקרן לידידות לומר דברים.

יחיאל אקשטיין: תודה רבה.

יחיאל אקשטיין: כבוד יושבת ראש הוועדה.

יחיאל אקשטיין: אני פה בתור ראש הקרן לידידות, לא מטעם הסוכנות היהודית שאני יושב ב- executive board שלה.

יחיאל אקשטיין: קודם שאני, אם אפשר, מגיע למה שקרה בינואר – הקרן, אנחנו, תורמים כבר חמש שנים.

יחיאל אקשטיין: לא רק בארץ, אלא בברית המועצות לשעבר.

יחיאל אקשטיין: בעצם, בעלייה וקליטה כבר עשר שנים, אבל לעזור לקשישים שנשארים בברית המועצות לשעבר, אנחנו עוזרים בסכומים של בערך עשרה מיליון דולר.

יחיאל אקשטיין: לאוכל, למזון, לביגוד, לחימום, דברים כאלה.

יחיאל אקשטיין: לפני שלוש שנים ראינו את מצב הילדים.

יחיאל אקשטיין: ולא היה – ואין – גוף שמוכן לקחת על עצמו, בעם היהודי כולו, את האחריות לעתיד הילדים בברית המועצות לשעבר.

יחיאל אקשטיין: יש כמה רשתות שעושות, כמו שאמר השר נהרי, עבודה נפלאה.

יחיאל אקשטיין: יש חב"ד עם אור אבנר, יש "שמע ישראל", יש חפציב"ה, שהיא אחת מהגופים, הרשתות.

יחיאל אקשטיין: צריך לזכור את זה.

יחיאל אקשטיין: רק שהיא עברה דרך הממשלה ומשרד החינוך ונכנסה לכיסים של הסוכנות לפני שנתיים, והשנה הסוכנות הודיעה שהיא לא יכולה לממן את זה.

יחיאל אקשטיין: בינתיים לרשתות האחרות היה משבר בגלל המצב הכלכלי בעולם.

יחיאל אקשטיין: הרשתות האחרות מקבלות את רוב הכסף שלהן מאנשים בודדים, פילנטרופים.

יחיאל אקשטיין: אני לא אגיד פה את שמם.

יחיאל אקשטיין: אבל, יש לכל מערכת כמה אנשים שנותנים לה המון כסף.

יחיאל אקשטיין: בינואר, בדצמבר, אפילו קודם, היה המשבר הכלכלי.

יחיאל אקשטיין: אז אלו שהיו מממנים את הרשת של אור אבנר, פתאום נכנסו למשבר.

יחיאל אקשטיין: אלו שמימנו את "שמע ישראל", נכנסו למשבר.

יחיאל אקשטיין: חפציב"ה נכנסה למשבר בגלל שהסוכנות לא יכלה לממן את זה, וחפציב"ה, כולל אורט, כולם היו אצלנו במשרד: מי ייקח את הנושא הזה ללב וייתן פיתרון?

יחיאל אקשטיין: ועשינו maching עם משרד ראש הממשלה.

יחיאל אקשטיין: אמרנו: עד חמישה מיליון דולר הממשלה תיתן, אנחנו ניתן חמישה מיליון דולר, ונמצא פתרון לתקופה הזאת, שבתי הספר והמנגנונים, הרשתות, יוכלו להמשיך עד סוף הקיץ.

יחיאל אקשטיין: בינתיים לספטמבר נמצא איזשהו פתרון.

יחיאל אקשטיין: בסוף הממשלה אמרה שהיא מוכנה לממן מיליון דולר.

יחיאל אקשטיין: אז אנחנו מימנו מיליון דולר.

יחיאל אקשטיין: זה יצא לפני שלושה חודשים.

יחיאל אקשטיין: בינתיים המיליון דולר - - -

משולם נהרי: כשהדולר היה פחות מארבעה שקלים.

משולם נהרי: 3.5 מיליון, זה היה.

יחיאל אקשטיין: נכון.

יחיאל אקשטיין: בינתיים, שלושה חודשים אחרי זה, הכסף של הממשלה עוד לא יצא, עוד לא הגיע למקומות.

יחיאל אקשטיין: אני לא מבין בפוליטיקה, אז אני לא מבין איך זה קורה.

ליה שמטוב: התקציב עדיין לא עבר.

דבורה גנני: זה התקציב של השנה הקודמת.

יחיאל אקשטיין: נכון.

יחיאל אקשטיין: בכל אופן, בינתיים ילדים אין להם אוכל, אין להם אוטובוסים כדי להגיע, ולא רק זה העניין.

יחיאל אקשטיין: יש שני דברים.

יחיאל אקשטיין: זה עניין של התבוללות – השר באמת צודק – אבל זה גם עניין של העתיד של הציונות, של העלייה.

יחיאל אקשטיין: הניצוצות שנותנים לנשמה שלהם, כך שהם ילכו לבית ספר.

יחיאל אקשטיין: אלה מחנות הקיץ שעכשיו כמעט שלא קיימים, בגלל הבעיה.

יחיאל אקשטיין: ומחנות הקיץ, בחינוך הלא-פורמלי, זה גם גורם להם לבוא, להלל באוניברסיטה, לכל מיני דברים.

יחיאל אקשטיין: אז מה שאני רוצה להגיד, כבוד יושבת ראש הוועדה, זה שהבעיה היא הרבה יותר גדולה מהנושא של חפציב"ה.

יחיאל אקשטיין: בחפציב"ה מדובר על שני מיליון דולר לכל הרשת, שזה, אני לא אומר טיפה בים, אבל התקציב של בתי הספר של חפציב"ה זה עשרות מיליונים של דולרים, ומדובר על שני מיליון דולר.

יחיאל אקשטיין: ועשרות המיליונים של דולרים לא נכנסים, עכשיו.

יחיאל אקשטיין: אז אנחנו נכנסנו – ברוך השם שאנחנו אחד הארגונים היחידים שהתקציב שלנו עוד בעלייה – ואנחנו מימנו 12 מיליון דולר לרשתות, לרבנים של הקהילה, לג'וינט ולאחרים, כדי להמשיך עד סוף הקיץ.

יחיאל אקשטיין: אבל זה לא ראוי.

יחיאל אקשטיין: זה לא רק שאנחנו לא מסוגלים לקחת על עצמנו - - -

אופיר פינס-פז: מי צריך לקחת?

יחיאל אקשטיין: קודם כל, אני חושב שזה צריך להיות חיבור של העולם היהודי בתפוצות ומדינת ישראל ביחד.

יחיאל אקשטיין: המודל בעבר היה שהתפוצות מממנות את פעולות הציונות בעולם, ומדינת ישראל שולחת שליחים, לתוכן.

יחיאל אקשטיין: ראש הממשלה אולמרט, כבר לפני חצי שנה, אמר שעכשיו זה צריך להיות הפוך, ובינתיים התפוצות לא יכולות או לא מוכנות - - -

אופיר פינס-פז: אפילו ראש הממשלה שרון כבר אמר את זה.

יחיאל אקשטיין: שרון כבר אמר את זה – יכול להיות.

יחיאל אקשטיין: אבל, הגענו למצב שהמשבר הכלכלי מונע מהעולם היהודי לממן את זה, את הכל.

יחיאל אקשטיין: והעניין עכשיו לגבי חפציב"ה, שהיא רק רשת אחת, ומדובר רק על מיליון או שניים, מכל הבעיה, שאפילו אם פותרים את הבעיה של חפציב"ה זה לא פותר את הבעיה.

יחיאל אקשטיין: אין עוד גוף אחד שלוקח על עצמו את האחריות לא רק על הלימודים של הילדים היהודיים בברית המועצות, ולא רק על ההתבוללות, אלא על האוכל, על המזון, על הרפואה, על החימום של הילדים בברית המועצות לשעבר.

יחיאל אקשטיין: אנחנו – אני אסיים עם זה - הקרן לידידות, שמגייסת את הכספים שלה מאנשים שרובם לא יהודים, שאכפת להם מהמצב שם, של הילדים, של הקשישים.

יחיאל אקשטיין: מה שאמרתי זה שלדעתי, זה לא רק העניין של האם אנחנו יכולים לממן את כל הפעולות האלו.

יחיאל אקשטיין: אנחנו נעשה את חלקנו – עשרה, 15 מיליון דולר, רק לילדים שם.

יחיאל אקשטיין: אבל לדעתי, זה לא ראוי שצריכים לבוא ללא יהודים בארצות הברית, שתורמים מהכסף שלהם באופן ש – אין להם, כדי לממן פרויקט קדוש כזה, שהאחריות עלינו כעם יהודי יחד עם מדינת ישראל שמייצגת את העולם היהודי.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: חבר הכנסת אלקין, רוצה להתייחס?

זאב אלקין: אולי נשמע קודם את משרד החינוך.

ליה שמטוב: משרד החינוך, בסדר גמור.

ליה שמטוב: מר יוחנן בן יעקב, בבקשה.

יוחנן בן יעקב: קודם כל אני רוצה באמת לומר לקודמי, לרב אקשטיין, תודה גדולה מאד בשם 10,000 תלמידים שנמצאים שם.

יוחנן בן יעקב: אני חושב שזה מעשה שראוי לכל שבח ולכל הוקרה.

יוחנן בן יעקב: יש אנשים נוספים שתכף גם להם נגיד תודה.

יוחנן בן יעקב: כיוון שאני מדבר אחרי הרב אקשטיין, הוא ודבורה גנני – מגיע להם כל שבח.

יוחנן בן יעקב: אל"ף, הסמיך אותי המנכ"ל ביום ראשון למסור מה שהשר נהרי כבר מסר פה, שמדיניות משרד החינוך משתנה, ותוכנית חפציב"ה תמשיך, תפעל, יימצא התקציב הבסיסי להפעיל את התוכנית ולא לסגור אותה, כפי שהיתה המדיניות כידוע, ומה שהרב אקשטיין תיאר פה למעשה, זה חלק ממדיניות משרד שהיתה עד לפני כמה חודשים שמגמתה היתה ברורה והיתה הכרזה על זה של השרה גם בכנסת, על כוונה לסגור.

יוחנן בן יעקב: מנכ"ל משרד החינוך החליט שהתוכנית לא תיסגר אלא תמשיך לפעול, ונתן הנחיה ברורה בעניין הזה, ויצאו כבר הודעות למורים מחליפים, וכדומה.

זאב אלקין: אני מניח שזה המנכ"ל והשר, מן הסתם.

יוחנן בן יעקב: אני לא מכיר מנכ"ל במשרד החינוך שעובד בלי תיאום עם השר.

יוחנן בן יעקב: אין דבר כזה.

זאב אלקין: לא, כי אמרת שהשרה הקודמת רצתה לסגור, והמנכ"ל הנוכחי רצה לפתוח.

יוחנן בן יעקב: אני אומר:

יוחנן בן יעקב: אני קיבלתי מהמנכ"ל ביום ראשון אמירה חד משמעית, סגורה, והוא הסמיך אותי למסור אותה פה, לכנסת, באופן הרשמי ביותר, אני מוסר אותה כפי שקיבלתי אותה.

יוחנן בן יעקב: כמה נתונים, רבותיי.

יוחנן בן יעקב: במסגרת תוכנית חפציב"ה קיימים היום 44 בתי ספר.

יוחנן בן יעקב: התוכנית התחילה – אני מצטער אם חבר הכנסת אופיר פינס לא זוכר – בסוף 1990.

יוחנן בן יעקב: אני הובאתי למשרד החינוך על מנת להקים את התוכנית הזאת.

יוחנן בן יעקב: בתי ספר ראשונים קמו ב-1992, היום אנחנו עם 44 בתי ספר פרוסים בעשר מתוך הרפובליקות של ברית המועצות לשעבר, כ – 10,000 תלמידים, ובמרחב של ברית המועצות עולים עוד כמה עשרות בתי ספר יהודיים.

יוחנן בן יעקב: היינו שמחים מאד לקלוט אותם לתוכנית – יש לנו את כל הרצון הטוב אבל זה כמובן שלב של משאבים.

יוחנן בן יעקב: כדי להתייחס באופן מפורט לשאלות שיושבת הראש העמידה פה: לגבי החינוך הציוני ולגבי החינוך היהודי – אני אתאר לכם שתיים שלוש חוויות.

יוחנן בן יעקב: יש בית ספר קטן בחרקוב, שנכון להיום נפגע קשות מאד, כי ה- OU החזיק אותו וה- OU הודיע על ביטול מלא.

יוחנן בן יעקב: בית ספר יהודי קטן שנקרא חרדי, רחמנא לצלן.

יוחנן בן יעקב: כל שנה הם באים לכפר עציון, כל אלה שעלו לארץ – יש לנו אכסניה עם איזה 300-400 מקומות, וכבר אין מקום.

יוחנן בן יעקב: כל שנה הם עושים שבת לכל הבוגרים שלהם באכסניה – אני גר בכפר עציון, באים אלינו הביתה – כבר אין מקום מרוב הבוגרים שבאים.

יוחנן בן יעקב: יש להם תוכנית מלאה לכל הבוגרים פה.

יוחנן בן יעקב: הוזמנתי מטעם שלמה נאמן שניהל את חפציב"ה מטעם הסוכנות עד לא מזמן, לחתונה של תלמידה שבוגרת בית רבקה, בית ספר, גם הוא נקרא חרדי, קטן, במוסקבה.

יוחנן בן יעקב: באמת קטן.

יוחנן בן יעקב: עמדו שם למעלה מ-300 בוגרות של בית הספר הזה פה, בירושלים, בארץ.

יוחנן בן יעקב: אז שוחחנו אתן.

יוחנן בן יעקב: רוב הבעלים שלהן חיילים, רובם משרתים בצה"ל, מתחנכים בארץ, מחנכים את ילדיהם בארץ.

יוחנן בן יעקב: אני לא יודע אם זאת לא ציונות.

יוחנן בן יעקב: אני לא יודע מה זאת ציונות יותר מזה.

יוחנן בן יעקב: אני באמת לא יודע אם יש יותר מזה.

יוחנן בן יעקב: בית ספר במוסקבה עשה פה בר-מצווה.

יוחנן בן יעקב: הגיעו איזה 250-300 בוגרים שלו, חלקם חיילים.

יוחנן בן יעקב: בזמנו אספתי – בשלב מסוים הפסקתי לאסוף – רשימה של הנופלים מקרב הבוגרים של בתי הספר האלה באירועי טרור פה בארץ ובאירועים ביטחוניים.

יוחנן בן יעקב: לפי מיטב ידיעתי יש שר בממשלה היום ויש פקיד בכיר מאד במשרד ראש הממשלה, שהם בוגרי מערכת החינוך הזאת, ועוד ועוד.

יוחנן בן יעקב: אנחנו לפני שנתיים הסתובבנו בקישינב - - -

זאב אלקין: שר בממשלה?

יוחנן בן יעקב: סטס.

יוחנן בן יעקב: הוא בוגר בית הספר היהודי בחרקוב.

יחיאל אקשטיין: זה סוגר עכשיו.

יחיאל אקשטיין: הוא אמר לי שהם סוגרים.

ליה שמטוב: מה פתאום?

ליה שמטוב: לא,לא.

ליה שמטוב: הוא ממוסקבה.

יוחנן בן יעקב: הוא היה – כך מסרו לי, שהוא למד שם בבית ספר.

זאב אלקין: הוא גם עולה ותיק.

יוחנן בן יעקב: אז יכול להיות שאני טועה לגבי שר בממשלה, אבל לגבי השאר אני בטוח.

יוחנן בן יעקב: לגבי אחד מעובדי מזכירות הממשלה אני בטוח.

אלי זרחין: אבל יהיו עוד שרים.

יוחנן בן יעקב: אני בטוח.

זאב אלקין: אולי.

יחיאל אקשטיין: בית הספר הזה עומד להיסגר עכשיו, בחרקוב.

יחיאל אקשטיין: הייתי שם.

יחיאל אקשטיין: בגלל 300,000$ שאין להם, זה עומד להיסגר.

יחיאל אקשטיין: ולא יהיה בית ספר ציוני שם, בחרקוב.

ליה שמטוב: ו- 300,000$ - מי צריך לממן?

יחיאל אקשטיין: זה התקציב שלהם.

יוחנן בן יעקב: מי צריך?

יוחנן בן יעקב: שאלה טובה.

יוחנן בן יעקב: מי שמימן את זה היו ה- OU - -

יחיאל אקשטיין: הם יבואו אלינו.

יוחנן בן יעקב: יחד אתנו.

יוחנן בן יעקב: יחד עם החלק שלנו, של מדינת ישראל, שהיה נכבד מאד.

יוחנן בן יעקב: רבותיי, לפני שנתיים וחצי הייתי בקישינב, בסיור.

יוחנן בן יעקב: ואני כדרכי הולך עם כיפה, גם כי אני לא רוצה להוריד אותה, וגם אני הולך לחפש אתרים יהודיים שקשורים להיסטוריה היהודית הרחוקה, והלכנו בעקבות הפוגרום בקישנייב.

יוחנן בן יעקב: עמדנו באמצע הרחוב, יש שם איזו פינה, עמדנו שלושה-ארבעה יהודים ישראליים, וניגשת אלינו בחורה מקומית, אישה שלא שייכת לשום דבר.

יוחנן בן יעקב: היא ראתה את הכיפה שלי, שואלת אותי: מה אתם עושים פה?

יוחנן בן יעקב: זה שלנו – היא אומרת ברוסית.

יוחנן בן יעקב: זה שלנו – אמרתי לה: כן, זה שלנו.

יוחנן בן יעקב: אני אומר לה: מאיפה את יודעת?

יוחנן בן יעקב: – כן.

יוחנן בן יעקב: למדתי פה, בבית הספר היהודי בקישינב, וזה שלנו.

יוחנן בן יעקב: כשאישה כזאת עומדת על יד המצבה, אנדרטה, לפוגרום מ-1903 ואומרת: זה שלנו, אז אני לא צריך יותר בשאלה מה זה חינוך יהודי ומה זה קשר לעם ולשורשים.

יוחנן בן יעקב: כל מה שהעולם הקומוניסטי ניסה לגדוע, הולך ומתחזק שם.

יוחנן בן יעקב: אפשר להראות תמונות כאלה – שלחתי לשר נהרי לפני שבוע צילומים מיום ירושלים ויום העצמאות בבתי ספר, שנחשבים פה, רחמנא לצלן לחרדים.

יוחנן בן יעקב: הלוואי בארץ, בתי הספר כולם, היו מנהלים יום העצמאות ויום ירושלים כאלה.

יוחנן בן יעקב: תאמינו לי, הייתי מרוצה מאד.

יוחנן בן יעקב: ואני מכיר את מערכת החינוך הישראלית, אני בוגר שלה הרבה מאד שנים.

יוחנן בן יעקב: לומר שהגענו לטופ – לא הגענו לטופ.

יוחנן בן יעקב: תמיד אפשר להשתפר, תמיד אפשר לעשות עוד, תמיד יש בית ספר שאתה רוצה עוד יותר, תמיד יש מקומות שיש לך קשיים.

יוחנן בן יעקב: אבל בסך הכל, אני חושב שההישגים יחסית למשאבים, יחסית לתנאים מסביב, למגבלות של השלטונות, למוטיבציה של ההורים ולמכלול הזה כולו – בעיני ההישגים הם הרבה יותר ממה שאפשר היה לצפות, בשלב שבו אני – ואני מרשה לעצמי לומר – הקמתי את התוכנית הזאת.

יוחנן בן יעקב: ב-1990.

יוחנן בן יעקב: כשהקמנו את התוכנית הזאת הציפיות היו יותר נמוכות.

יוחנן בן יעקב: בהחלט יותר נמוכות מאשר התמונה של היום.

ליה שמטוב: אז למה לא שכנעת את השרה יולי תמיר?

ליה שמטוב: ודרך אגב, היא חברה בוועדת הקליטה.

אברהם מיכאלי: היא חברה על הנייר.

יוחנן בן יעקב: אני עובד מדינה, אז תרשי לי.

אברהם מיכאלי: חבל שהיא לא נמצאת בדיון הזה, זה היה טוב.

משולם נהרי: הוא משכנע אחרים שישכנעו אותה.

יוחנן בן יעקב: רבותיי, תוכניות לימוד בנעל"ה.

יוחנן בן יעקב: כשחפציב"ה התחיל, באותם ימים שהמצאתי את חפציב"ה, המצאתי גם את נעל"ה.

יוחנן בן יעקב: אלה שתי תוכניות שקמו יחד באותם ימים.

יוחנן בן יעקב: אנחנו התחלנו מחובר, באופן מלא.

יוחנן בן יעקב: ועלו תלמידים רבים במסגרת בתי הספר בתוכנית נעל"ה.

יוחנן בן יעקב: לאט לאט נעל"ה בחר בבתי ספר מסוימים להתמקד יותר, בבתי ספר אחרים פחות.

יוחנן בן יעקב: בסך הכל עלו בארץ, במסגרת נעל"ה, כמות עצומה של תלמידים.

יוחנן בן יעקב: אני חושב שכל מי שתורם, וישעיהו, שעומד בראש התוכנית הזאת, עשה לעם ישראל מפעל עצום.

יוחנן בן יעקב: ועלו תלמידי בתי ספר לנעל"ה, לסל"ה, וכדומה.

יוחנן בן יעקב: לא נעשה עד היום מחקר רב שנתי, אני מודה שבחלקו אני אשם בזה.

יוחנן בן יעקב: היתה הצעה של 700,000$ כשיוסי שריד היה שר החינוך ויאיר צבן עמד בראש ועדה.

יוחנן בן יעקב: ישבנו עם טובי הסוציולוגים במוסקבה, ואני אמרתי להם: לקחת 700,000$, להוציא את זה מהחינוך היהודי ולהעביר את זה למחקר – אין לי לב.

יוחנן בן יעקב: תביאו ממקום אחר את ה-700,000$.

יוחנן בן יעקב: לא מתוך התרומה החינוכית הישירה לבתי הספר.

יוחנן בן יעקב: והתחושה היא תחושה שהזמן שלנו מוגבל מאד, שם.

יוחנן בן יעקב: איש מאתנו לא יודע לאן המדינות האלה הולכות ומה התהליכים הפוליטיים, וגם היום יש לא מעט קשיים שמערימים עלינו, שלפני חמש או שמונה שנים לא היו קיימים.

יוחנן בן יעקב: באשרות למורים, בתוכניות למורים, ביכולת עבודה במקומות מסוימים.

יוחנן בן יעקב: התחושה היא תחושה שאנחנו תמיד רצים אחרי עצמנו.

יוחנן בן יעקב: אז אם יימצא גורם חיצוני לא על חשבון תקציב התלמידים – והרב אקשטיין צודק במאה אחוז.

יוחנן בן יעקב: לקחת את הכסף הזה שמיועד לחינוך הילדים ולהעביר אותו למחקר – מה לעשות?

יוחנן בן יעקב: במגבלות שלנו, בעיני זה קשה.

יוחנן בן יעקב: לגבי שאלת אחוז העולים.

יוחנן בן יעקב: בכל השנים, אחוז העולים מבתי הספר היה גבוה מאחוז העולים מכלל החברה היהודית בברית המועצות לשעבר.

יוחנן בן יעקב: לאורך כל השנים - - -

זאב אלקין: נתיב פעם טען אחרת.

אלי זרחין: הנה, נתיב יושב כאן.

אריה גתר: אני אתייחס.

שלמה נאמן: - - - ילדי נעל"ה בתור עולים.

שלמה נאמן: - - -

יוחנן בן יעקב: נתיב טען אחרת מיום מסוים שבו היתה החלטה של שרת החינוך הקודמת לעבור לעבוד עם הסוכנות.

יוחנן בן יעקב: אז פתאום עלו טענות אחרות.

יוחנן בן יעקב: עד אז הטענות – את הנתונים עד לפני חמש שנים מנתיב, יש לי.

יוחנן בן יעקב: והנתונים היו ברורים: מכלל הציבור היהודי בברית המועצות, לפי איך שמחשבים אותו, אחוז העולים היה ארבעה או שישה אחוז.

יוחנן בן יעקב: תמיד בבתי הספר היה טיפה יותר.

יוחנן בן יעקב: עכשיו, צריך לזכור: ילד לא מחליט לעלות לארץ.

יוחנן בן יעקב: ילד, גם אם הוא מגיע לכיתה י"א, הכיתה האחרונה בברית המועצות, לא מחליט לעלות.

יוחנן בן יעקב: הוא יכול לעלות בנעל"ה בצורה כזאת או אחרת במאבק עם ההורים.

יוחנן בן יעקב: הילד יכול לעשות מאמץ לשכנע את ההורים לעלות לארץ.

יוחנן בן יעקב: לכן, המדידה של כמות העולים, סטטיסטית, היא מוגבלת מאד פה.

יוחנן בן יעקב: היא נותנת לנו שיקוף מאד חלקי של הנתונים.

יוחנן בן יעקב: לגבי עלויות, רבותיי.

יוחנן בן יעקב: אני אתייחס לעלויות של 2003, אני גם אסביר מדוע 2003.

יוחנן בן יעקב: כי עד 2003 משרד החינוך מימן את התוכנית הזאת באופן מלא, עם עמדה ברורה מאד של שרי החינוך שאנחנו רוצים את התוכנית הזאת, היא חשובה לנו, היא ערכית וכולי וכולי.

יוחנן בן יעקב: ב-2003 תקציב חפציב"ה היה 38.5, כמעט 40, מיליון שקל.

יוחנן בן יעקב: תקציב חפציב"ה הכולל היה כמעט 40 מיליון שקל, כ-10,000 תלמידים, זה 4000 שקל לתלמיד.

יוחנן בן יעקב: יחסית – תבדקו תלמיד ישראלי בארץ כמה שהוא עולה לנו – רק שעת הוראה זה 5000 שקל.

יוחנן בן יעקב: אגף תקציבים יושבים פה, מכירים את זה יותר טוב ממני.

יוחנן בן יעקב: תלמיד ישראלי – לא מדבר על תלמיד עולה ולא מדבר על תלמיד עולה יוצא אתיופיה, שמקבל שלוש שעות, אבל תלמיד ישראלי רגיל – הנכדות שלי, שנכנסות לכיתה אל"ף, עולות למדינה 4500 עד 6000 שקל, כל ילדה.

יוחנן בן יעקב: ילד בברית המועצות, נכון להיום, כולל עלות המורים, כולל עלות השיגור של המורים הישראליים וכדומה, עם הסיוע לבתי הספר, עולה מקסימום 4000 שקל.

יוחנן בן יעקב: אלו היו הנתונים ל-2003.

יוחנן בן יעקב: מאז 2003, צריך להגיד בצורה ברורה לגמרי: התקציב צנח, צנח, צנח – הוא ירד ב-75%.

יוחנן בן יעקב: כמעט 75%.

יוחנן בן יעקב: הוא צומצם במשרד החינוך, ואני חושב שהרב אקשטיין אמר פה נכון: הכניסה של הסוכנות והיציאה של הסוכנות נתנו איזה הכשר גם למשרד החינוך: אם הם לא חושבים שזה חשוב, גם אנחנו לא.

יוחנן בן יעקב: ננצל את ההזדמנות הזאת.

זאב אלקין: איך השתנו המספרים של מורים שליחים?

זאב אלקין: כמה היו ב-2003 וכמה יש היום?

יוחנן בן יעקב: ב-2003 עמדנו על 68.

יוחנן בן יעקב: השיא היה 100.

יוחנן בן יעקב: השיא.

זאב אלקין: כמה יש עכשיו?

יוחנן בן יעקב: את שנת תשס"ט השלמנו עם 60 מורים, אנחנו עומדים על 60 מורים כבר ארבע-חמש שנים.

זאב אלקין: זאת אומרת, שכשהתקציבים יורדים, מספרי השליחים לא משתנים.

יוחנן בן יעקב: דקה.

יוחנן בן יעקב: אני אומר: היינו ב-100 מורים, ההיקף של המורים ירד עד 60.

יוחנן בן יעקב: במסגרת ירידה עד 60, התייצבנו על 60 במשך ארבע שנים.

יוחנן בן יעקב: זה היה סיכום בתוך משרד החינוך, היתה על זה הסכמה.

יוחנן בן יעקב: לעתיד?

יוחנן בן יעקב: זאת שאלה טובה.

יוחנן בן יעקב: זאת עדיין שאלה פתוחה.

יוחנן בן יעקב: זאת אומרת: יש הבטחה מוחלטת לגבי 40.

יוחנן בן יעקב: כל שנה בערך שליש חוזר לארץ.

יוחנן בן יעקב: זאת אומרת: מתוך ה-60, 20 מסיימים.

יוחנן בן יעקב: ה-40 הממשיכים בכל מקרה קיבלו הודעות ברורות שהם ממשיכים, ועכשיו מתנהל משא ומתן כמה להוסיף בנוסף - -

משולם נהרי: לגייס.

יוחנן בן יעקב: כשהעיקרון של משרד החינוך הוא: אנחנו עומדים על כך יהיו מורים שליחים ישראליים שיביאו את הבשורה – זה לא שנשלח כסף בלי שום ליווי חינוכי צמוד.

יוחנן בן יעקב: מצד שני, אתה כל הזמן מנסה לעשות איזון בין שני מרכיבים: ושני המרכיבים – אני מציע שנהיה מודעים להם: מרכיב אחד הוא ההוצאות הגדולות והולכות של אחזקת השליח.

יוחנן בן יעקב: דיבר במוסקבה 2500-4000$ בחודש, העלויות הולכות וגבוהות במימדים עצומים.

יוחנן בן יעקב: וככל שאתה שם יותר שליחים יש לך פחות כסף לסיוע של בתי הספר ולאחזקה שוטפת של בתי הספר.

זאב אלקין: איזה אחוז היום העלות של השליחים מתוך סך התקציב?

יוחנן בן יעקב: תלוי.

יוחנן בן יעקב: באיזו שנה?

זאב אלקין: עכשיו.

זאב אלקין: איפה שאנחנו נמצאים.

זאב אלקין: השנה האחרונה שהיתה.

יוחנן בן יעקב: בשנת תשס"ט מימנו רק מורים שליחים – מיד אני אתייחס לזה, כי הרב אקשטיין העלה פה נושא חשוב מאד – בשנת תשס"ט, שהסתיימה שלשום בברית המועצות, סוף מאי, מימנו רק מורים שליחים, כי התקציב של משרד החינוך ירד ותקציב הסוכנות לא היה קיים בכלל, במשרד החינוך נשאר תקציב המורים השליחים ומעט מאד פעילויות.

יוחנן בן יעקב: קצת פעילויות חינוך, אבל באמת בסכומים מאד קטנים.

זאב אלקין: זאת אומרת שהיום כמעט 100% הם המורים השליחים.

יוחנן בן יעקב: זה בתקציב – הבסיס.

דבורה גנני: כמה זה עלה?

יוחנן בן יעקב: זה עלה 12 מיליון שקל.

יוחנן בן יעקב: זה המורים השליחים.

יוחנן בן יעקב: אבל בזכות הרב אקשטיין - - -

זאב אלקין: 12 מיליון זו העלות או שזו רק ההפעלה?

יוחנן בן יעקב: אלה לא המשכורות.

יוחנן בן יעקב: אלה לא המשכורות.

יוחנן בן יעקב: המשכורות משולמות במערכת אחרת, בתוך המשרד, לא נוגע אחד בשני.

יוחנן בן יעקב: כשהגיע עובד יחזקאל, מזכיר הממשלה, לאותו סיכום שקרן הידידות הוסיפה את המיליון שלה בנוסף לכל מה שהיא תרמה מעבר לזה, מול התחייבות ממשלתית להוסיף שלושה וחצי מיליון – צריך לומר שבאותו יום שההסכם נחתם האוצר העביר את הכסף למשרד החינוך.

יוחנן בן יעקב: אגף תקציבים באותו יום העביר כסף, בשבעה בינואר.

יוחנן בן יעקב: יש תהליכים של הוראות החשב הכללי באוצר, וניהול העברת תקציב ממשרד החינוך אל הסוכנות, כדי שהסוכנות תעביר את זה לרשתות החינוך – כי החשב הכללי אסר עלינו לחתום חוזה ישירות מול רשתות החינוך, מה שאנחנו מאד רצינו, אבל זו היתה התנגדות של החשב הכללי באוצר.

יוחנן בן יעקב: התוצאה היא שזה אמור לעבור לסוכנות – הסוכנות נתנה את כל הנכונות וכל הגיבוי לזה.

יוחנן בן יעקב: נכון להיום זה עבר את כל האישורים ולכאורה זה צריך להיחתם היום-מחר, בין חשב הסוכנות לבין חשב משרד החינוך.

זאב אלקין: והשלושה מיליון האלה?

יוחנן בן יעקב: שלושה וחצי מיליון האלה להשלמת ס"ט.

זאב אלקין: למה?

יוחנן בן יעקב: לאחזקת בתי הספר, מול שלושה וחצי מיליון שקרן הידידות העבירה לאחזקתם.

זאב אלקין: ששני הדברים האלה זה לא שליחים, זו כבר הפעילות השוטפת.

יוחנן בן יעקב: זו פעילות שוטפת בבתי הספר.

יוחנן בן יעקב: זה זהה – שבעה מיליון – למה שנתנו שנה קודם לבתי הספר.

יוחנן בן יעקב: שבעה מיליון.

יוחנן בן יעקב: שינויי ערך הדולר, כמובן, מכים את זה ושינויי השקל והערכים שם קצת שוחקים את הנתונים האלה, אבל מה לעשות?

יוחנן בן יעקב: אני מקווה שהמערכת החשבית תצליח, באמת, היום-מחר לסיים את הדיון הזה.

יוחנן בן יעקב: זה הגיע לשלב שזה כבר מוכן לעבור, קצת באיחור.

יוחנן בן יעקב: אני רוצה לומר במילים אחרונות: צר לי, אני שומע יותר מידי – ישבתי אצל מזכיר הממשלה היוצא, שמעתי: הם לא ציוניים, הם לא, הם לא – אני אומר: יש לי מספיק רקורד במדינת ישראל.

יוחנן בן יעקב: הייתי יושב ראש מועצת תנועות הנוער, עשיתי עוד כמה דברים במדינת ישראל.

יוחנן בן יעקב: לא הייתי מתפקד במערכת שאין בה אמירה יהודית, ישראלית וציונית, עם כל המשמעות שלה.

יוחנן בן יעקב: ומי שבא לשם ומי שרואה את בתי הספר האלה – לא נתקלתי בבן אדם אחד שהיה שם וראה את בתי הספר האלה ויש לו לב יהודי - - -

משולם נהרי: מזכיר הממשלה לא שמע מזה?

יוחנן בן יעקב: לא, הוא שאל אותי שאלות, הוא לא - - -

משולם נהרי: אה.

משולם נהרי: הוא שאל כשאלה?

משולם נהרי: בסדר.

יוחנן בן יעקב: הוא שמע ביקורת, ואז הוא שאל.

יוחנן בן יעקב: מי שיש לו לב יהודי – ואני מסכים: צריך להביא יהודי בשביל זה – שבא לשם, משנה את עמדתו.

יוחנן בן יעקב: ואלה אנשי מרץ שהיו שם יחד עם השר נהרי ואחרים, חזרו, אמרו לי כולם: תשמע, זאת חובתה של מדינת ישראל להחזיר ליהודי ברית המועצות את מה שהקומוניסטים, סטאלין ולנין וכל אלה, שללו מהם.

יוחנן בן יעקב: הדבר האחרון שצריך לומר: אנחנו נמצאים בשני תהליכים, ואני חושב שהם חשובים מאד.

יוחנן בן יעקב: תהליך אחד זה העברת משקל יותר גדול לאחריות הרשתות, בלי שהמדינה יוצאת, לא מהכסף ולא מהאחריות, אבל שיתוף של גורמים מקומיים ובעיקר של רשתות החינוך – אורט עולמי, שמע ישראל ואור אבנר – שהם פרטנרים, שותפים מצוינים, התפיסה היא לחזק אותם, בלי לוותר על הדרישות החינוכיות, הפדגוגיות ועל התנאים שלנו.

יוחנן בן יעקב: על המורה השליח הישראלי וכל מה שנלווה לכך.

יוחנן בן יעקב: השאלה השנייה היא באמת האיזון בין היקף המורים הישראליים לבין ההשקעה בבתי הספר, שוב, בלי לוותר על המשקל של הנוכחות הישראלית הדומיננטית שם.

יוחנן בן יעקב: אני חושב שבשני אלה עושים עבודה טובה, וצריך לומר תודה רבה, גם לאנשי הסוכנות שיושבים פה, גרדה ומיכאל, שלמה שיושב פה, גם לראשי רשתות החינוך ויותר מכל לשר נהרי.

יוחנן בן יעקב: תראו, יש ידיד אמת אחד לתוכנית הזאת על שולחן הממשלה שאני מכיר היום.

יוחנן בן יעקב: והלוואי ואני אתבדה ויתברר שיש עוד חמישה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: תודה רבה למילים שלך וזה שהסברת הסבר מלא לכל השאלות ששאלתי.

ליה שמטוב: בבקשה.

עמי מהל: אני מנהל מחלקת קהילות יהודיות במשרד החוץ, עד לא מזמן שגריר בטשקנט.

עמי מהל: אני רוצה לחזק, כמובן, את דבריו של ידידי, יוחנן בן יעקב.

עמי מהל: אין חולק על חשיבות החינוך, אבל אני רוצה למקד את הבעיה, את הסוגיה, בשתי נקודות מאד משמעותיות: יש כמה היבטים לחינוך שם.

עמי מהל: אחד ההיבטים הוא שהיהודים מפוזרים בערים, והם צריכים להגיע לבית ספר שנמצא רחוק מהבית, ואנחנו חייבים לדאוג להם להסעה, כי רוב האנשים האלה הם אנשים שידם אינה משגת לשלם להסעה להגיע לבית הספר.

עמי מהל: כנ"ל לגבי ארוחות.

עמי מהל: אחד הגורמים שמושכים את אותם ילדים, את אותם בני נוער, להגיע לבית הספר, זו האפשרות לקבל ארוחה – לפעמים זו הארוחה היחידה שיש להם ביום.

עמי מהל: האלמנט שאנחנו יכולים להוסיף זה החינוך הישראלי, היהודי, הציוני שהם מקבלים, והם לא יקבלו את אותו חינוך אם לא יהיו מורים מישראל שיתנו את החינוך הזה.

עמי מהל: זה דבר שהוא מאד משמעותי, שצריך להבין אותו.

עמי מהל: הדבר השני, שהוא לא פחות חשוב, זה חשיבות היציבות וההמשכיות בנושא החינוך.

עמי מהל: כשאנחנו מדברים על בית ספר שהתלמידים שלו לא יודעים אם הוא ימשיך לפעול או לא ימשיך לפעול, יתנו ארוחות, לא יתנו ארוחות, יהיו היסעים, לא יהיו היסעים – תלמיד שיוצא מבית הספר לא יחזור אליו.

עמי מהל: תלמיד כזה אנחנו איבדנו.

עמי מהל: והמטרה שלנו היא לשמור כמה שיותר תלמידים בתוך המערכת, ולמשוך לתוך המערכת הזאת כמה שיותר תלמידים.

עמי מהל: ושוב, מההיכרות שלי עם המערכת הקטנה בטשקנט, בבוכרה, בתי הספר האלה הם יוצאים מן הכלל והעלייה משמה היא גדולה ורבה.

עמי מהל: לכן, אני מאד מבקש, כמה שאפשר, לדחוף תקציבים למערכת הזאת ולתמוך בה, כדי שהמערכת תוכל להמשיך ולהתקיים.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: הוועדה רוצה לשמוע את הרשתות שפועלות בברית המועצות.

ליה שמטוב: בבקשה.

שמעון הר שלום: גברתי היושבת ראש, גבירותיי ורבותיי.

שמעון הר שלום: שמי שמעון הר שלום, אני מייצג כאן את רשת החינוך "שמע ישראל", הפועלת ברחבי ברית המועצות לשעבר.

שמעון הר שלום: הרשת כוללת במזרח אירופה 15 מוסדות חינוך, מתוכם, נכון להיום, 11 מוסדות נמצאים בתוך המערכת של חפציב"ה.

שמעון הר שלום: אני רוצה, ברשותכם, להצביע על נקודה מאד חשובה, שנותנת פרספקטיבה לנושא שאנחנו דנים בו.

שמעון הר שלום: עם קריסת ברית המועצות נוצר תהליך מחודש של חידוש וקימום הקהילות.

שמעון הר שלום: הקהילות היהודיות זה לא דבר טבעי ומובן ברחבי ברית המועצות, כדי שתתחיל זרימה המונית של יהודים לתוך הקהילות, להיות פעילים בקהילות, חברי קהילות וכולי, אלא בהחלט אנחנו נמצאים היום, 18-19 שנה אחרי תחילת התהליך, בעיצומו של תהליך הייצוב והמיצוב של הקהילות היהודיות, גם במדינות ובערים בהן הן פועלות, וגם בתוך התודעה היהודית.

שמעון הר שלום: זה לא דבר מובן מאליו לרוב היהודים באותן ארצות, שהחיים הקהילתיים מהווים איזשהו צורך בסיסי שלהם, וזה שונה מאד מהעולם המערבי, כידוע.

שמעון הר שלום: גם באירופה וגם באמריקה.

שמעון הר שלום: כל המוסדות שלנו הם גם מוסדות קהילתיים.

שמעון הר שלום: מתחילת הדרך היה מובן לחלוטין – והניסיון מוכיח את זה מעבר לכל ספק – שהעתיד של הקהילות, ההתפתחות של הקהילות, היכולת לראות את העתודה, את העתיד בעוד כך וכך שנים, אם זה העתיד של העלייה ואם זה העתיד של קיום הקהילה, כל זה מונח בנושא החינוך.

שמעון הר שלום: כלומר, אם יש סיכוי לכך שאותם יהודים שכיום איננו יודעים עליהם כמעט שום דבר, שחלק גדול מהם אינם מחוברים כמעט, או לחלוטין, לכל סוג של פעילות יהודית ברחבי ברית המועצות, שכידוע אלו מרחבים עצומים, שבעצם ההשתקעות של היהודים בהם היתה במשך כל ה-70 שנה, הדרך היחידה והסיכוי היחיד להחזיר את אותם בני עמנו לתוך הקהילה, לתוך התודעה היהודית, לתוך הקיום היהודי, ובסופו של דבר להביאם למצב של חיים יהודיים, של קשר עם היהדות ושל עלייה למדינת ישראל – הם החינוך היהודי.

שמעון הר שלום: חשוב לומר שהדבר הזה מצד אחד, כמו שאמרתי, זהו הצורך הברור של אותם יהודים, מצד שני זה גם הצורך של הקהילה.

שמעון הר שלום: לא תיתכן התפתחות הקהילה ללא התפתחות החינוך היהודי.

שמעון הר שלום: המוסדות שלנו מתמודדים בכמה חזיתות בקיום ובהתפתחות שלהם.

שמעון הר שלום: חזית אחת, כמו שהוזכר עכשיו על ידי מר עמי מהל, היא הצורך למשוך לבית הספר – שלפעמים זה בית הספר היחיד בעיר, בעיר גדולה, או שני בתי ספר יהודיים בעיר – למשוך לבית הספר הזה ציבור יהודי מכל הפינות של העיר, או אפילו של המחוז.

שמעון הר שלום: המשיכה הזאת לפעמים זה הצד הכלכלי – לכן אנחנו רואים, וזו נקודה מאד חשובה שהייתי מבקש לשים לב אליה: חלק ניכר מהתלמידים באים ממצב סוציו-אקונומי נמוך מאד, כאשר הקשר שלהם ליהדות הוא קשר של לפני כמה דורות.

שמעון הר שלום: כלומר: ברור שהיה תהליך התבוללות במשך שלושה דורות, ולפעמים אנחנו רואים – מי שביקר למשל במוסדותינו באודסה או במקומות אחרים – רואים ילדים שהקשר שלהם עם עם ישראל הוא קשר של דם.

שמעון הר שלום: לחלוטין לא קשר תודעתי מתחילתו.

שמעון הר שלום: כן?

שמעון הר שלום: וכל העבודה היא בעצם החזרת – מה שנקרא "פדיון שבועיים".

שמעון הר שלום: החזרת אותם ילדים ששייכים לעם ישראל מבחינת התורשה שלהם, לתוך הקיום היהודי, לתוך המודעות שהם חלק מהעם היהודי, ושהם חלק רצוי של העם היהודי.

שמעון הר שלום: ובסופו של דבר רצוי מאד שגם ימשיכו את הקיום שלהם בתוך העם היהודי.

זאב אלקין: שמעון, אצלכם ברשת, התלמידים הם יהודים על פי ההלכה בלבד, או לא?

שמעון הר שלום: אצלנו ברשת, ב"שמע ישראל" – זאת השאיפה, כן.

שמעון הר שלום: בהחלט.

שמעון הר שלום: למרות שכמובן, יש גם יוצאים מן הכלל במוסדות שונים, אבל בהחלט השאיפה היא – בגלל הקיום הקהילתי ובגלל שיש מדיניות מסוימת של כל קהילה – בהחלט אני יכול להצביע על כך שבמוסדות מסוימים ברשת קיימת גם מציאות של זכאי עלייה.

שמעון הר שלום: בהחלט כן.

שמעון הר שלום: אם כבר שאלת, אז בהחלט צריך להזכיר, שבכל הרשתות, לפי דעתי – אנחנו יודעים שרק במוסקבה קיים נתון של 50,000 בעלי אזרחות ישראלית שמתגוררים באופן קבוע במוסקבה.

שמעון הר שלום: וגם להם יש ילדים, וגם לילדים שלהם יש את הדילמה האם להמשיך את הקיום היהודי או להשתלב מחדש במרחב הרוסי.

שמעון הר שלום: והדבר הזה קיים בכל מרחבי ברית המועצות, וכמובן, החינוך היהודי עונה גם לצורך הזה.

שמעון הר שלום: כאשר הזכרתי את בעלי הצרכים, בעלי הרקע הסוציו-אקונומי הנמוך, צריך לומר שכל מוסדותינו הגדולים, מקיימים מה שנקרא ברוסית "אינטרנט".

שמעון הר שלום: כלומר: פנימיה מלאה לכאלה שזקוקים לכך, כלומר: יצירת יכולת של חיים מלאים בתוך הקהילה.

שמעון הר שלום: חלק מהילדים הם יתומים, חלק באים מרקע מאד מאד קשה, של הורים שחלקם נאסרו, של משפחות הרוסות וכולי, והתוצאות של הפנימיות האלה, למשל – אם אנחנו יכולים לראות היום, אחרי כ-15 שנה של קיומן - אנחנו יכולים לראות בחורים ובחורות לתפארת שהקימו משפחות במדינת ישראל, שלומדים בכל מוסדות ההשכלה, שהם בוגרי צבא.

שמעון הר שלום: תוצאות חינוכיות שאף אחד לא היה מאמין בהן.

שמעון הר שלום: מצד שני, מוסדות החינוך גם מתמודדים עם תחרות גדולה מאד של מוסדות חינוך איכותיים בברית המועצות לשעבר, בכל הנושא של לימוד המדעים, ובהחלט התחרות הזאת היא תחרות קשה.

שמעון הר שלום: כדי למשוך תלמידים יהודים לתוך המערכת, צריך גם להתמודד עם הנושא הזה של לימודי מדעים, של היי-טק, של השאיפות האקדמיות של כל משפחה יהודית טובה, כמו שאנחנו מכירים בברית המועצות.

שמעון הר שלום: אני מבקש להודות גם לאגף חפציב"ה במשרד החינוך, גם לסוכנות היהודית, לכל השותפים הנאמנים, שעזרו ועוזרים בשנים הקשות האלו, וגם כמובן לקרן הידידות, כאשר האחריות היא בהחלט אחריות שלנו, של מדינת ישראל.

שמעון הר שלום: משום שגם המורים השליחים שמגיעים לשם ומביאים את לימוד היהדות והמסורת וההיסטוריה היהודית באופן שהם למדו אותם פה והתנסו בהם כאן, במדינת ישראל – הדבר הזה שונה לחלוטין מאשר אם היינו מסתפקים רק בכוח אדם מקומי של אנשים ששמעו על מדינת ישראל או ששמעו על הציונות, או ששמעו על המסורת דרך מה שנקרא "כלי שני" או "כלי שלישי" במקומות מוצאם.

שמעון הר שלום: השותפות הזאת, של מדינת ישראל ומערכת החינוך, היא קודם כל שותפות בהצלת הקהילה.

שמעון הר שלום: המלאכה לא נגמרה.

שמעון הר שלום: המלאכה בעצם, כמו שאמרתי, נמצאת בעיצומה: התפתחות וקימום הקהילות היהודיות.

שמעון הר שלום: צריך להזכיר עוד דבר: הדור הצעיר – אני מניח שכולם יודעים, אבל עדיין זו נקודה שצריך להצביע עליה – אם לפני 20 שנה או 15 שנה היינו יכולים, דרך בדיקה קונסולרית של נתיב או דרך איזשהו חיבור או בדיקת מסמכים לדעת מי שייך לכלל היהודי, לקולקטיב היהודי, ומי לא – כידוע, בכל מדינות ברית המועצות, אצל הילדים, שהם היום כבר בני 15, לא רשום לאום בתעודות.

שמעון הר שלום: כלומר, בדומה לעולם המערבי, השייכות לעם ישראל, לעם היהודי, אפשר בכלל לוודא אותה, אפשר בכלל להתייחס אליה, רק דרך החיבור לקהילה ולחינוך.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: הסוכנות היהודית.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: שלום רב, אני סמנכ"ל המחלקה לחינוך בסוכנות היהודית.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: המחלקה לחינוך היא בעצם השותפה של משרד החינוך ורשתות החינוך, במהלך השנים האחרונות, במעורבות בפרויקט חפציב"ה.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני מבקשת להעלות שלוש נקודות מרכזיות בהתייחסות לדברים שנאמרו כאן.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: ראשית, מספר הבהרות בנוגע להחלטה של הסוכנות היהודית להפסיק לתמוך מתקציב הליבה שלה בפרויקט, שהוזכרה כאן מספר פעמים, גם כאחד הגורמים להחמרה במצבם הפיננסי והקיומי של בתי הספר.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: הסוכנות היהודית נכנסה לתמיכה בפרויקט חפציב"ה, בשנת 2003, כאשר הפרויקט – אם אני לא טועה, יוחנן - פועל משנת 1992.

יוחנן בן יעקב: 1990.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: 1990.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: הסוכנות נכנסה כשותפה לפרויקט בשנת 2003, בעקבות פנייתה של שרת החינוך דאז, לימור לבנת, ועל רקע משבר תקציבי חמור במשרד החינוך.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: באמצעים הקיימים אז בסוכנות, גילינו נכונות ורצון לתמוך ב-50% מעלויות הפרויקט ולהיכנס כשותף שווה השקעה יחד עם המשרד.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: באותה שנה הוקמה מנהלת חפציב"ה המשותפת, שבו יוצג משרד החינוך על ידי מר בן יעקב, והמחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית שיוצגה אז על ידי בתפקידי הקודם, כמנהלת החטיבה לחינוך בחמ"ע, תפקיד שאותו היום מבצע ד"ר יודוביצקי שנמצא כאן, לידי.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני רוצה להדגיש שבאופן מסורתי, היסטורי, המנדט, או העשייה, של הסוכנות היהודית בברית המועצות לשעבר, התרכזו במערכת החינוך הבלתי פורמלי.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: מזה 20 שנה אנחנו מפעילים מערך נרחב מאד של פעילות חינוכית יהודית-ציונית בלתי פורמלית, שבאה לידי ביטוי ברשת של מועדוני נוער, מועדוני סטודנטים, מחנות הקיץ והחורף שנזכרו כאן על ידי הרב אקשטיין, ולאחרונה גם פרויקטים שמתמקדים בהבאת הצעירים לישראל, הן בתמיכה שלנו בפרויקט "תגלית" והן בהובלה – יחד עם ממשלת ישראל – את פרויקט "מסע", שבמסגרתו נמצאים בארץ בשנה זו 740 צעירי חמ"ע, בתוכניות שונות.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: כאשר נקלעה הסוכנות היהודית למשבר תקציבי שנובע מכל מה שכולנו יודעים על הדינמיקה בעולם היהודי, ההחלטה של המחלקה לחינוך היתה לסגת מתמיכה בפרויקטים, באותו אופן שהפרויקטים התווספו לסל התקציבי שלה במהלך השנים.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: כלומר: גם היום תהיה זו טעות – ואני רוצה להדגיש את זה – לומר שהסוכנות היהודית מפסיקה או איננה תומכת יותר בפעילות חינוכית יהודית-ציונית בחמ"ע.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו ממשיכים להפעיל את מערך החינוך – נכון, מצומצם יותר, בשל הקיצוצים התקציביים והאילוצים שנובעים מכך, אבל, גם הקיץ – לצערנו רק 5000 ולא 13,000 ילדים, כמו בשנים הקודמות, השתתפו במפעל המחנות של הסוכנות היהודית ברחבי חמ"ע, וחשוב לי להדגיש שהנגיעה של כולנו בחיי הילדים האלה, בעתידם, כבני אדם יהודיים, לא פחותה באמצעים האלה מאשר באמצעות הנגיעה בחייהם הבית ספריים.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו יודעים שכ-10,000 ילדים משתתפים בבתי הספר במסגרת פרויקט חפציב"ה, אבל כמספר הזה משתתפים גם במערכות החינוך הבלתי פורמלי שהמחלקה ממשיכה להפעיל גם השנה.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: זאת הנקודה הראשונה.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: לעצם המעורבות שלנו בפרויקט.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני רוצה לציין שלוש חוזקות של הסוכנות היהודית ולתרגם אותן למעורבות שלנו בעבר, בהווה, וכך, אני מקווה, גם בעתיד, בפרויקט חפציב"ה.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: שלוש החוזקות של הסוכנות היהודית הן: מומחיות פרופסיונלית בתחום החינוך היהודי-ציוני בקרב יהדות העולם – אני חושבת שיושב במחלקה לחינוך צוות יוצא דופן באיכותו המקצועית, דובר רוסית כולו, שעובד עם הציבור הזה בחמ"ע, אך גם בגרמניה וגם בצפון אמריקה, בכל מקום שהגיעו אליו מהגרי חמ"ע בעולם.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: יכולת מוכחת בתחום אופרציה של פרויקטים בהיקפים גדולים.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: יכולת ומנדט לרתום האת העולם היהודי, לגייס ולתרום כספים לטובת מפעלים יהודיים משותפים.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: במובן הזה, גם היום, לאחר הפסקת מימון הפרויקט מתקציב הליבה של הסוכנות, אנחנו ממשיכים לתרום ככל יכולתנו לטובת הפרויקט – יעידו על כך מר בן יעקב ונציגי הרשתות – בכל שלושת המהלכים האלו.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו ממשיכים, וגם בשנת העבודה האחרונה הפעלנו מאמצים גדולים, לקדם בכל דרך גיוס כספים מיועדים לטובת הפרויקט, עם הצלחות כאלו ואחרות, אנחנו ממשיכים להפעיל אופרטיבית, עבור - - -

זאב אלקין: אפשר מספר, גרדה?

זאב אלקין: כמה הסוכנות מצליחה לגייס, בממוצע, לטובת הפרויקט?

גרדה פוירשטיין-פלרמן: כן, בוודאי.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני תכף אתייחס גם קצת לסכומים, כאשר חלק מהם נמצאים כבר בתוך הסל, ולגבי חלק מהם אנחנו מצפים ממש בימים אלו לתשובות.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו מדברים על כ- 450,000$ מוועדת התביעות – אולי, חבר הכנסת אלקין, אני תכף אגיע לזה.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני רק רוצה לציין את שלוש הנקודות, בהקבלה למה שציינתי כחוזקות של הסוכנות היהודית.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו ממשיכים להפעיל אופרטיבית עבור משרד החינוך והרשתות את הפרויקט בשטח ובכך מביאים תרומה גדולה מאד להצלחת הפרויקט, כך אנחנו מאמינים, בזכות התשתיות, בזכות הפריסה וגם בזכות היכולת האופרטיבית של שליחינו ואנשי המטה.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אחרון, הזכרתי את המומחיות המקצועית – ישנם פרויקטים מסוימים, פרויקטים חינוכיים, שאנחנו ממשיכים להביא לטובתם כסף, גם היום בשנת הלימודים הזאת, ובתקווה גם בהמשך, ולהביא גם את ההתמחות החינוכית של הצוות, יחד עם הצוות של משרד החינוך, לטובת אותם פרויקטים, וזה תכף יפגוש את השאלה של חבר הכנסת אלקין לגבי התקציבים.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו מביאים כ-450,000$ לטובת פרויקט שורשים עבור תלמידי בתי הספר בחפציב"ה, פרויקט שורשים שלוקח את ילדי בתי הספר בעקבות השורשים היהודיים שלהם במדינות בלרוס, הבלטיות ואוקראינה.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: בכל שנה ישנם מסלולים שמגובשים במשותף.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: פרויקט שאגב כן נחקר על ידנו במשותף עם משרד החינוך, עבור שאילתה של ועדת התביעות, לקבל נתונים וממצאים על רמת האפקטיביות של הפרויקט ביכולת לחולל שינוי מכונן, כמעט, בחייהם של הילדים.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו משקיעים כ-550,000$ שתורמת קרן "אביחי" בשני פרויקטים מרכזיים, 55,000$ בפרויקט יום העצמאות – מר בן יעקב הזכיר פה את האופן שבו מציינים הילדים בבתי הספר את חגי ישראל, גם החגים הלאומיים של מדינת ישראל – פרויקט יום העצמאות מתבצע בשיתוף עם הסוכנות היהודית ובכספי קרן אביחי, ואנחנו ממשיכים להביא כסף לטובת פרויקט נט"ע (נוער לטובת עברית), להוראת השפה העברית בבתי הספר.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: ישנם כספים נוספים ממספר פדרציות, שהבולטת ביניהם זו פדרציית טורונטו, שמידי שנה אנחנו מצליחים לרתום את אנשי הפדרציה לתרום סביב ה-350.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: 000$ - 380.000$ במסגרת הפרויקט, ואנחנו לא שוקטים על שמרינו בניסיון אמיתי להביא בכל דרך למודעות לחשיבותו של הפרויקט בעולם היהודי, ובאמצעות הפלטפורמה שהסוכנות היהודית מעמידה, להביא תורמים נוספים, גופים נוספים, קרנות נוספות לטובת העניין.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: גם הפניה לקרן לידידות – גם מנכ"ל המחלקה לחינוך, מר אלן הופמן, ראה עצמו מאד מחויב כלפי הקרן וכלפי הפרויקט.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: במגעים מול ממשלת ישראל ומזכיר הממשלה היוצא המחלקה לחינוך פעלה במרץ רב.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: כך שאני מסכמת ומדגישה שוב, שתרומתנו לטובת הפרויקט, הן בתחום החינוכי-מקצועי, הן בתחום האופרטיבי-תפעולי, והן בתחום של קידום יכולות התרומה ונכונות התרומה של העולם היהודי – שכמובן, נפגע בשנה האחרונה, אך כולנו מתפללים שיתאושש במהרה – עדיין מובילות אותנו ביחס למחויבות שלנו לפרויקט.

זאב אלקין: את יכולה רק לסכם את הסכום השנתי?

זאב אלקין: כשירדה הליבה, מה נשאר היום?

גרדה פוירשטיין-פלרמן: מה נשאר היום?

גרדה פוירשטיין-פלרמן: סביב החצי מיליון דולר, בלי הכספים שנמצאים כרגע טרום קבלת תשובות סופיות.

זאב אלקין: המספרים שמנית הם יותר מחצי מיליון דולר.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: ישנם כספים שלגביהם אנחנו מחכים ממש עכשיו לתשובות.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: כפי שאתה זוכר, התרומות מתחדשות לקראת כל שנת לימודים, ולכן אנחנו בדיוק בהמתנה דרוכה לקבלת תשובות.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו מקווים לעבור את הסכום הזה גם בשנת הלימודים הקרובה.

זאב אלקין: זאת אומרת שמה שבטוח זה החצי מיליון דולר.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: חצי – כן.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: זה סכום שאנחנו לא מניחים שנרד ממנו.

משולם נהרי: אני עדיין לא הבנתי במה זה תורם לתפעול השוטף של בתי הספר.

משולם נהרי: בכל הכבוד לדברים שהזכרת – הם צריכים ביום יום להתקיים.

משולם נהרי: מה הסוכנות יכולה לעזור להם בדברים שהרב אקשטיין הזכיר, בדברים שיוחנן הזכיר פה?

משולם נהרי: זה הדבר של 364 יום בשנה, לא רק יום אחד בשנה שצריך לעשות טקס.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: לא, לא.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: התחום התפעולי לא שייך לטקסים.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: הנושא של הטקסים הוזכר על ידי בהקשר של הפרויקטים החינוכיים סביב יום העצמאות.

משולם נהרי: זה מוריד להם את הנטל?

גרדה פוירשטיין-פלרמן: למשל, 60 מורים שליחים שמר בן יעקב הזכיר שנמצאים בשטח.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: הטיפול במורים השליחים, כיסוי כל הוצאותיהם, כל הצרכים שלהם, הטסות רפואיות – ישנה מערכת גדולה מאד שלוגיסטית, מישהו צריך לשאת בטיפול בה, והסוכנות היהודית, כל השנים האלה, נתנה טיפול, להערכתי טיפול יעיל ומיטבי,למערכת הזאת.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו אכן עכשיו בוחנים, יחד עם הרשתות, העברה של חלקים מהטיפול התפעולי-אופרטיבי הזה לידיים של הרשתות.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: נקודה אחרונה, ברשותך, כבוד יושבת הראש.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: לאורך שנות השותפות המאד פורה, להערכתי, בין משרד החינוך והרשתות, ישנה נקודת מחלוקת אחת שאני כן רוצה לציין אותה כאן, מעל שולחן הוועדה הזאת, שמלווה את ההתדיינות בין הגופים השותפים ובאה לידי ביטוי גם בתקצוב הפרויקט.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: המחלקה לחינוך פועלת בכל השנים האחרונות בניסיון מאד מהודק לטפח כמה שניתן, למנף ולהעצים כמה שניתן את כוחות ההוראה הקיימים בשטח, מתוך תפיסה ערכית שהאחריות לתפיסת עולם ציונית בתוך בתי הספר ובתוך מערכות חינוך בלתי פורמליות, צריכה להיות משותפת למדינת ישראל, לעם היהודי ולקהילות המקומיות.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: ולכן, עמדתנו בעניין הזה היא, שהפרויקט בשנים הבאות צריך להתמקד הרבה יותר בטיפוח ובהעצמה של המורים המקומיים למקצועות העברית והיהדות, אותם מורים שכולנו, כל המיוצגים כאן, סביב השולחן, השקיעו 20 שנה בעצם ביצירתם, אפשר לומר, כי הם לא היו קיימים קודם.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: הדבר הזה חייב לזכות בתקצוב מועדף.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: כל עוד כמחצית מתקצוב הפרויקט הולכת לשיגורם של מורים ישראליים, המערכת המקומית נשארת תלויה ולא מצליחה להתרומם ולעמוד ברשות עצמה ברמה המקצועית.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני חושבת שבכך אנחנו עושים עוול לעתידה של המערכת הזאת, גם בהקשר הציוני.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני במפורש לא מקבלת את החלוקה שישראלי זה ציוני וגורמים מקומיים זה לא, ואנחנו מאמינים שבעלויות הרבה יותר נמוכות מעלויות של החזקת מערכת שליחים ישראליים ענפה וגדולה, ניתן להגיע לתוצאות חינוכיות משמעותיות מאד, ולהפנות את עיקר המשאבים של הפרויקט והכספים המגויסים, לטובת הבטחת עתידה של המערכת, שלא מותנה רק ביכולותיה של מדינת ישראל.

זאב אלקין: רק לא הבנתי למה 50%.

זאב אלקין: לפי הדיווח של יוחנן היום, היחסים הם אחרים לגמרי.

קריאה: המחירים התייקרו.

משולם נהרי: גרדה, אני יכול לבקש ממך בקשה?

משולם נהרי: תרומה של הסוכנות היהודית – שתיקחי יוזמה וותרו על החוב של משרד החינוך, של שני מיליון שהוא צריך לתת לסוכנות היהודית, אני חושב שזה יתרום המון.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: כבוד השר, אנחנו נשוחח על כך בנפרד.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אתה מדבר על חוב שההוצאות שלו כבר שולמו בפועל, כפי שאתה מבין.

משולם נהרי: אז זכיתם.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: לא, שילמנו.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: שילמנו.

גרדה פוירשטיין-פלרמן: אבל בוא נדבר על זה.

משולם נהרי: אוקי, נדבר על זה.

אברהם מיכאלי: עד שימונה יושב ראש חדש, המנכ"ל עכשיו יעביר בביניים.

ליה שמטוב: בבקשה, מאורט.

ליה שמטוב: בקצרה, כי אנחנו ממש צריכים לסיים ולהתחיל את הישיבה הבאה.

אריה גתר: הכנתי כאן איזשהו סדר, אבל אני אתחיל מזה שאני יכול לראות את התהליך הזה בפרספקטיבה הזאת: אני ב-1990 הגעתי למוסקבה והייתי שותף עם יוחנן להקמת בתי הספר הראשונים, אחר כך שירתתי כעובד מדינה שם, ראש שלוחת נתיב ברוסיה ואחר כך באוקראינה, ואחר כך חזרתי לאוקראינה.

אריה גתר: ניהלתי בתי ספר בארץ והייתי אחראי, בתפקיד שלי בחו"ל, על כל מערכת החינוך.

אריה גתר: אז אני אתחיל בכך שאל"ף, מערכת החינוך הזאת היא החסם היחידי – בואו נגדיר את זה: המגן – היחידי והאחרון שיש לנו כנגד התבוללות.

אריה גתר: מי שמכיר את האוכלוסייה שם – ואני מכיר אותה טוב מכיוון ששירתתי שם הרבה שנים בכל מיני תפקידים – זו יהדות שהיתה מנותקת מהשורשים שלה.

אריה גתר: ואם במדינות בלטיות, למשל, גדלנו על זה שידענו מה זה חנוכה-געלט, אז היהודים האלו, הילדים האלו, בהרים, ברוסיה ובמקומות אחרים, אין להם מושג מה זה.

אריה גתר: פשוט מאד.

אריה גתר: עכשיו אני עושה קפיצה ומתחבר למה שגרדה אמרה.

אריה גתר: כל מערכת החינוך הבלתי פורמלית היא תוספת מעשירה וחשובה, אבל לא מחליפה את מערכת החינוך הפורמלית.

אריה גתר: ילד חייב להגיע למגע יום יומי עם ישראליות ויהדות.

אריה גתר: מחנה קיץ זה אירוע נחמד, יפה, חשוב, אבל בכל מקרה לא מחליף את העבודה היסודית הראשונה.

אריה גתר: יוחנן פה הזכיר את חרקוב, ואתמול דיברתי עם ת"פ (תחת פיקודי) שלי לשעבר – אני חזרת ב-2006, פרשתי ואז התחלתי שוב לעבוד באורט – דיברנו על חרקוב והיא אמרה לי שהיא ביקרה בטקס סיום שנת הלימודים בבית ספר של הרב מוסקוביץ'.

אריה גתר: מי שזוכר אותו.

קריאה: אור אבנר.

אריה גתר: כן.

אריה גתר: אני מכיר אותו משנת 1991-1992, משהו כזה.

אריה גתר: והשאלה ששאלתי היתה פשוטה מאד: האם בכניסה לבית הספר יש דגל של מדינת ישראל, האם יש על הקיר מגילה, והאם יש תמונות של ראש הממשלה והנשיא.

אריה גתר: והיא נפגעה ואמרה: על מה אתה שואל?

אריה גתר: ירדת מהפסים?

אריה גתר: זה פק"ל (פקודות קבע לחייל).

אריה גתר: אני אספר לכם סיפור קצרצר מ-2005.

ליה שמטוב: בקצרה.

אריה גתר: הגעתי לבית ספר בחמלניצקי.

אריה גתר: בית הספר שייך לחב"ד.

אריה גתר: רב צעיר.

אריה גתר: שואל אותו למה אין לך בכניסה.

אריה גתר: גמגם.

אריה גתר: אמרתי: הרב, מי האישיות הרבנית החשובה בשבילך, כדי שתסביר לך שאתה לא צריך לגמגם, זה צריך להיות בבית הספר שלך?

אריה גתר: יש כל מיני רבנים.

אריה גתר: אחרי איזה שלושה שבועות היה כנס רבנים בקייב, ניגשתי אליו, ועמד הרב ברלזר בצד.

אריה גתר: אמרתי: הרב ברלזר הוא בשבילך אישיות רבנית קובעת?

אריה גתר: הוא אמר כן.

אריה גתר: ניגשתי לברלזר, סיפרתי את המקרה.

אריה גתר: הוא אמר: בוא ניגש לרב הזה.

אריה גתר: עזבתי אותם לבד, אחרי חמש דקות הרב בא לשאול אותי איפה הוא יכול לקבל דגל, מגילה וכך הלאה.

אריה גתר: זאת הנוכחות הישראלית.

אריה גתר: ומורים מקומיים לא יפתרו את הבעיה הזאת.

אריה גתר: רק אם יהיה מורה ישראלי במקום ומי שגדל כאן.

אריה גתר: אני נזכר, ב-1990 היה לי ויכוח מר מאד עם פרופסור צ'לנוב – רובכם מכירים אותו, אני בטוח.

אריה גתר: כאשר הוא אמר – זה היה ספטמבר-אוגוסט 1990 – הוא אמר: חבר'ה, אנחנו לא צריכים כאן ישראלים.

אריה גתר: מספיק שתעבירו אלינו כספים.

אריה גתר: ואני התפרצתי, והשופט דוד ברטוב אחר כך אמר שההתפרצות מיותרת.

אריה גתר: שאלתי אותו: לקחת את הילדים שלך לבית ספר?

אריה גתר: הלכת לטיפת חלב?

אריה גתר: עשית מילואים?

אריה גתר: נפגשת עם חברים?

אריה גתר: על מה אתה מדבר?

אריה גתר: ואת זה, הכל, מביאים הישראלים.

אריה גתר: וזאת מערכת חשובה.

ליה שמטוב: אני מבקשת.

אריה גתר: סיימתי.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: אלי.

אלי זרחין: גברתי היושבת ראש, אני רוצה ברשותך להעלות פה בפני חברי הכנסת שתי נקודות שלי כואבות, כאזרח ישראלי, כמנכ"ל האגודה הישראלית למען ילדים עולים.

אלי זרחין: אני מכיר את מערכת חפציב"ה, היא מערכת מצוינת, ואני חושב שמאד חשוב לחזק אותה.

אלי זרחין: אני לא מבין למה את המודל הזה, מאד מוצלח, משרד החינוך מסרב בתוקף ליישם בישראל.

אלי זרחין: למה ילד עולה שעולה לישראל מקבל שעה אחת בשבוע ללימודי עברית, ולא מקבל אפילו חמש דקות ללימודי יהדות, ציונות – אותם דברים שאתם מלמדים ברוסיה?

אלי זרחין: למה לא חשוב ללמד אותם לאותם עשרות אלפי ילדים שנמצאים היום בישראל, ואין להם איפה לקחת את זה?

אלי זרחין: נקודה שנייה זה כסף.

אלי זרחין: הסעיף היחיד הרלוונטי לחפציב"ה, זאת תקנה 24(17).

אלי זרחין: תקנה של ילדים עולים במערכת החינוך.

אלי זרחין: 16.1% מתקציב תלמידים עולים בישראל הולכים לחפציב"ה.

אלי זרחין: מערכת מאד חשובה, אבל למה צריך להחליט שזה במקום זה?

אלי זרחין: למה שמדינת ישראל, חברי הכנסת, לא תקבעו סעיפים נפרדים?

אלי זרחין: למה שלא תגידו: זה 30 מיליון שקל לתלמידים עולים, וזה 30 מיליון שקל לחפציב"ה?

אלי זרחין: למה צריך לקחת מילדים בישראל ולהעביר לרוסיה?

יוחנן בן יעקב: לא נלקח שקל.

אלי זרחין: אבל זה הספר.

אלי זרחין: ספר התקציב.

יוחנן בן יעקב: סליחה, אבל אני הייתי שותף לכתיבתו, משנת 1990.

יוחנן בן יעקב: תאמין לי.

יוחנן בן יעקב: כל תקציבי חפציב"ה, ללא יוצא מן הכלל, הובאו על ידי שרי החינוך.

יוחנן בן יעקב: פורמלית, מישהו ביקש לכתוב את זה בסעיף הזה.

יוחנן בן יעקב: כולם - -

אלי זרחין: אז בוא נכתוב את זה אחרת.

יוחנן בן יעקב: הובאו – כיוון שהייתי ממונה, הקמתי את מערכת קליטת העלייה במשרד החינוך מ-1990, את הרשות לקליטת העלייה – אני יודע.

יוחנן בן יעקב: מעולם לא נלקח.

אלי זרחין: חבר הכנסת אלקין, דיברה שרת החינוך בוועדת הכנסת, והיא אומרת לו: 27 מיליון שקל כוללים 4.352,000 של חפציב"ה.

אלי זרחין: ואני שפשוט שרת החינוך - - -

זאב אלקין: לדעתי הסכום הוא יותר גדול.

אלי זרחין: כאן כתוב 27 בספר התקציב.

זאב אלקין: לא, לגבי הארבע.

זאב אלקין: זה הרבה יותר.

אלי זרחין: כאן כתוב בספר: 4.352,000.

יוחנן בן יעקב: אלי, כי התהליך התנהל אחרת.

יוחנן בן יעקב: התהליך התנהל - - -

אלי זרחין: אני לא מבין בתהליך.

אלי זרחין: אני רק אומר: אני רוצה - - -

ליה שמטוב: לא,לא.

ליה שמטוב: אם מתחילים לריב – אנחנו מדברים היום על חפציב"ה ובואו נדבר על זה.

ליה שמטוב: בסדר?

יוחנן בן יעקב: - - - משרד החינוך הביא כסף ייעודי צבוע לחפציב"ה.

יוחנן בן יעקב: פורמלית, בגלל טכניקה, שמו את זה בתקנה הזאת ולא בתקנה השנייה.

יוחנן בן יעקב: אם הכנסת תמליץ לאגף תקציבים להעביר את זה לתקנה אחרת – לא נראית לי שום בעיה.

יוחנן בן יעקב: מעולם לא נלקח שקל, וזה היה אחד התנאים שלי מהיום הראשון שהגעתי לעניין, כיוון שהייתי ממונה גם על קליטת העלייה בארץ.

יוחנן בן יעקב: ובזמנו היו תקציבים נכבדים מאד לקליטת העלייה בארץ.

משולם נהרי: ספר לנו על זה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: אני מבקשת ממנכ"ל "אור אבנר", בבקשה, ואנחנו מסיימים ומחליטים.

אברהם מיכאלי: מה עם הח"כים?

יהודה בלוי: אני לא מנכ"ל "אור אבנר" בחבר העמים, אני מנכ"ל "אור אבנר".

יהודה בלוי: באתי כמייצג.

יהודה בלוי: אני חושב שרוב האנשים דיברו על כל הנושאים שיש.

יהודה בלוי: יש שני דברים שאני כן אזכיר פה כתוצאה ממה שדיברו.

יהודה בלוי: דבר אחד: "אור אבנר" הקימה למעשה מוסד בארץ שנקרא "כפר סיתרין", שכל המטרה שלו היא לעשות את מה שדובר בו בהתחלה, לקלוט דרך נעל"ה תלמידים בוגרים של מערכת החינוך – יש קשר מצוין בין המערכות, זה בית ספר מאד צעיר, בסך הכל פועל שלוש שנים, בשנה הבאה הוא יהיה בין 100 ל- 150 תלמידים של נעל"ה שמגיעים דרך הפעילות הזאת.

יהודה בלוי: זאת אומרת שאין ספק שזה – אם דיברו פה אם זה תורם לעלייה לארץ או לא תורם או מה האחוזים – אנחנו בעצמנו עובדים על זה, ועובדים על זה קשה, בשיתוף פעולה מלא גם עם הסוכנות היהודית וגם עם הקהילות המקומיות שם.

יהודה בלוי: עוד משהו קטן.

יהודה בלוי: דיברה גרדה על הנושא של הכשרה מקומית.

יהודה בלוי: כל השנים יוחנן – המערכת פה מכירה: יש גם הכשרה מקומית לצד, זה לא בא להחליף את המורים הישראליים.

יהודה בלוי: יש הכשרה מקומית, היא קיימת, אתם גם יודעים עליה, מכירים אותה, אדרבא – אם זה נמצא בין הדברים שבהם אתם רוצים לתמוך – יש לכם אפשרות לתמוך בה כי היא קיימת.

יהודה בלוי: סך הכל המערכת מכירה אותה, יש את זה בדנפרופטרובסק וזה קיים.

יהודה בלוי: יוחנן, אם ירצה, ירחיב בנושא הזה, אבל זה דבר שהוא קיים.

יהודה בלוי: גרדה אמרה שזה הנושא שבו הם רוצים לתמוך, אז זה קיים.

יהודה בלוי: אבל זה לא בא להחליף את השליחים.

ליה שמטוב: תודה, בבקשה, כי אנחנו פשוט צריכים עוד דקה שתיים להתחיל ישיבה.

יהודה בלוי: אוקי.

יהודה בלוי: מה שמאד מאד חשוב לי: יש פה הזדמנות.

יהודה בלוי: האנשים שהגיעו לפה הם אנשים שבדרך כלל עוזרים בשקט, אף אחד לא רואה אותם, כל אחד נמצא במקום שלו ועושה משם את הפעילות.

יהודה בלוי: זו הזדמנות בשבילנו להודות לך, היושבת ראש, שהבאת לפה את כולם, ביחד להודות להם.

יהודה בלוי: אני רוצה להודות ראשון ליוחנן בן יעקב, שכל השנים תומך מאחורה, לסוכנות היהודית, לשר נהרי, שכל שנה מפסיד כמה לילות שינה, בשנים האחרונות – ואני עד לזה מקרוב – כל שנה יש המצאה חדשה: איך הוא יצטרך השנה להציל את זה.

יהודה בלוי: הוא יודע שזה יקרה, רק הוא לא יודע מתי זה יבוא.

יהודה בלוי: וממש מקדיש לזה - -

אברהם מיכאלי: אל תחשוף הכל.

יהודה בלוי: ואחרון אחרון: יחיאל אקשטיין ודבורה גנני, שעזרו לנו בכל התקופות.

יהודה בלוי: לנו, ליהדות ברוסיה, על כל הצד ההומנטרי, וברגע שהם שמעו את הבעיה הזאת הם הגיעו והצילו את חפציב"ה ממש, כפשוטו.

יהודה בלוי: זו הזדמנות קטנה שלנו להודות בצורה הכי חלקית לכל האנשים על כל העבודה.

ליה שמטוב: בסדר, תודה.

ליה שמטוב: תודה.

ליה שמטוב: בבקשה, חבר הכנסת זאב אלקין, ובואו נסיים כבר, כי יש לנו עוד ישיבה אחת.

זאב אלקין: תודה רבה, גבירתי היושבת ראש.

זאב אלקין: אני חושב שהנתונים – ואלה כמובן רק נתונים חלקיים, כי כמה אפשר בישיבה אחת – שעלו כאן על שולחן הדיונים, מצביעים על כך שלא תמיד מדינת ישראל, כשהיא מפעילה פרויקט חשוב, היא בונה את עצמה לטווח ארוך.

זאב אלקין: הרי כשמדובר בבית ספר יהודי מסוג כזה, יש כמה סוגי הוצאות.

זאב אלקין: יש לו את ההוצאות השוטפות שלו – הוראת לימודים רגילים וכל מה שכרוך בכך.

זאב אלקין: משכורות של המנהלים.

זאב אלקין: יש את ההוצאות להוראת מקצועות היהדות.

זאב אלקין: עברית ומקצועות היהדות.

זאב אלקין: יש את השליחים הישראליים ויש את הדברים הייחודיים – הוזכרו כאן – ההסעות והארוחות.

זאב אלקין: כי בלי הסעות הילדים לא יבואו מאזורים אחרים, ובלי ארוחות – יש מחלוקת האם יבואו או לא, אבל זה סעיף נפרד.

זאב אלקין: בכל המרכיבים האלה, השאלה הגדולה היא במה מדינת ישראל צריכה להשקיע ובמה העולם היהודי צריך להשקיע.

זאב אלקין: כי בסופו של דבר – בתחילת הדרך מדינת ישראל השקיעה בכל.

זאב אלקין: היא השקיעה בכל חמשת הסעיפים שהבאתי.

זאב אלקין: היה כסף מצוין.

זאב אלקין: גם המצב היה שונה.

זאב אלקין: בתחילת הדרך אלה היו בתי ספר מעבר.

זאב אלקין: לא במקרה הם נקראו כך, כי באמת היו תלמידים בדרך לכאן.

זאב אלקין: זה כבר מזמן לא המצב.

זאב אלקין: האם מדינת ישראל יש לה תקציבים להשקיע בחלק גדול מאד מסוגי ההוצאות שתיארתי?

זאב אלקין: לפי הצעקה שהשמיע כאן אלי, היא מוצדקת – לא בטוח.

זאב אלקין: כי למדינת ישראל, כרגע, לצערי, אין כסף להשקיע בתלמידים עולים, ואין כסף להשקיע בהרבה מאד דברים, אפילו באחוזים יותר נמוכים ממה שיש במסגרת מערכת חפציב"ה.

זאב אלקין: מצד שני, אם היא יכולה למשוך את ידיה מיהדות התפוצות?

זאב אלקין: בוודאי שלא.

זאב אלקין: לכן, כאן השאלה היא איך את המעט שהמדינה יכולה להשקיע, באיזה נתיבים זה צריך ללכת.

זאב אלקין: - - -

משולם נהרי: הם יכולים להסתפק בעודפים של משרד החינוך שמעבירים כל שנה לאוצר.

זאב אלקין: מי כמוך, השר נהרי, מכיר את זה.

זאב אלקין: אבל שוב – אם משרד החינוך היה משקיע את זה גם בדברים שהוא טוען שחסר לו פה ומקצץ כל שנה, יכול להיות שהיתה מגיעה הברכה.

זאב אלקין: עכשיו, אני לא בטוח – וזה אליך, יוחנן, ואתה מכיר את עמדתי לא מהיום – שמצב שאתה מתאר אותו, בוודאי היום, שלא רק 50% מהתקציב שמדינת ישראל משקיעה בפרויקט הזה, אלא כמעט 100%, הולך על התקצוב של המורים השליחים זה מצב נכון – אני מסופק בכך.

זאב אלקין: חסרה כאן עוד צלע, מנהלי בתי הספר האלה.

זאב אלקין: אבל לי יצא במקרה לשוחח פחות או יותר כמעט עם כולם, שיחות ארוכות בהזדמנויות רבות, ומי שישאל אותם בשקט יידע שלא תמיד הם יגידו שהמורים שמגיעים הם המורים הטובים ביותר, ולפעמים הסיבה שהמורים נמצאים בפנים ומלמדים היא, שיחד אתם מגיע התקציב, ובלי התקציב מצבם היה אחר לגמרי.

זאב אלקין: לפעמים אלה מורים לעברית שלא כל כך יודעים עברית, לפעמים אלה מורים ליהדות שלא כל כך יודעים רוסית, והשאלה מה יעילותם ביחס לעלותם היא שאלה גדולה שדורשת שיקול דעת רציני, בוודאי בתקופה שצריך לצמצם.

זאב אלקין: לכן אני הייתי ממליץ למשרד החינוך, במצב כזה, לשקול את זה עוד הפעם.

זאב אלקין: כי המצב שהתקציב כל הזמן יורד, וכפי שאמר יוחנן – כבר כמה שנים מספר המורים השליחים נשאר אותו דבר, אני חושב שזאת טעות.

זאב אלקין: ואני לא מדבר על זה שהכסף שיתפנה צריך ללכת על תשלום משכורות למורים למתמטיקה.

זאב אלקין: אנחנו כבר לא שם – זה מצוין, אבל אנחנו כבר לא שם.

זאב אלקין: אבל זה שאין לבתי הספר כסף לשלם למורים מקומיים לעברית, זו טעות.

זאב אלקין: ובעלות של החזקת מורה שליח אחד, אפשר, תאמינו לי, לתקצב לא מעט מורים מקומיים לעברית ומורים מקומיים ליהדות, וצריכים לעשות כאן שיקול דעת מחודש, לאור מה שיש למדינת ישראל, איפה כדאי להשקיע.

זאב אלקין: כי כשבאים גופים כמו הקרן לידידות – ואני חושב שמגיעה להם כאן ברכה גדולה מאד, כי הם באמת הצילו את הפרויקט הזה מקריסה, כולם יודעים – הם יכולים להחליט, כי הם בדיוק באים בשם העולם היהודי והלא יהודי – במקרה הזה של הקרן לידידות – ואומרים: אנחנו רוצים לעזור ליהדות ברית המועצות לשעבר, ולשלם, איפה שהיהדות הזאת לא מצליחה להחזיק את המערכות, וזה מאד מאד חשוב ואני מאד מקווה שהמעורבות הזאת תימשך.

זאב אלקין: אבל כשמגיעה מדינת ישראל היא צריכה לשאול את עצמה איפה נכון – במסגרת זה שאין לה כסף כאן – להשקיע.

זאב אלקין: אני חושב שהאחוזים שיש היום ביחס בין השליחים לבין מורים מקומיים למקצועות היהודיים והישראליים הם אחוזים לא נכונים, ובמסגרת הצמצומים כדאי לשקול את הנקודה הזאת עוד הפעם.

זאב אלקין: לגבי הסוכנות.

זאב אלקין: אני בזמנו – ואני רואה שצדקתי – התנגדתי לכך שהסוכנות תיכנס 50:50 מול משרד החינוך.

זאב אלקין: כי אמרתי: יבוא יום שלסוכנות לא יהיה את הכסף ולא יהיה מי שישלם לבתי הספר, ובתי הספר כבר לא יוכלו להתקיים בלי הכסף הזה.

זאב אלקין: כדאי לסוכנות להיכנס למערכת החינוך הפורמלית פר-פרויקטים, באותן נקודות שנמצאות במנדט הסוכנות, ולא להיכנס לאחזקה השוטפת.

זאב אלקין: לצערי, אני רואה שצדקתי.

זאב אלקין: כי הסוכנות נכנסה בקול גדול, אבל בסופו של דבר, במסגרת קריסה תקציבית שהיתה בכל החזיתות, אגב, חשובות לא פחות מחפציב"ה, שהסוכנות יוצאת מהן היום ומצמצמת או מבטלת, גם זה נפגע.

זאב אלקין: והסיכוי היחידי למזער את הפגיעה, דיברה עליו גרדה, ואני מקווה שהמאמצים הגדולים שאתם משקיעים גם יימשכו, זה גיוס כסף ייעודי.

זאב אלקין: גיוס כסף ייעודי, שוב, בראש ובראשונה לאותם דברים שזה טבעי שהסוכנות תהיה מעורבת בהם.

זאב אלקין: ואני אומר גם לכם: המצב שזה נופל בין הכסאות – משרד החינוך מטפל במורים שליחים, והסוכנות מטפלת ביום העצמאות ובשורשים, ומורים מקומיים לעברית מעבר למסגרת נט"ע אין להם אבא – הוא מצב שערורייתי, בעיני.

זאב אלקין: כי אם יש משהו - - -

יוחנן בן יעקב: הכל ביחד, באמת.

יוחנן בן יעקב: זה עובד – כל המערכת הזאת.

זאב אלקין: לא, אבל אין כסף.

זאב אלקין: אתם מתארים מצב של קריסה.

זאב אלקין: ובמצב של קריסה אתה אומר: התקציב הבסיסי שיש לי, הולך 100% על שליחים.

יוחנן בן יעקב: - - -

זאב אלקין: אם לא החלטה מיוחדת של הקרן לידידות, אמרת: תקציב הבסיס שיש לי – 100%.

זאב אלקין: בנוסף לזה, בזכות הקרן לידידות ו- maching, גייסנו עוד 3.5 מיליון שיילכו הפעם באופן חד פעמי, בעזרת השם, כשיגיעו ויעבור כל התהליך הבירוקרטי – לבתי ספר לכל מיני הוצאות, בתוך זה גם מורים לעברית – אבל לא רק, אגב, שאני חושב שזו טעות, אבל בסדר.

זאב אלקין: אומרת הסוכנות: אני עוסקת בשורשים וביום העצמאות.

זאב אלקין: אומר משרד החינוך: בשבילי הבסיס זה מורים שליחים.

זאב אלקין: יש כסף נוסף?

זאב אלקין: – מצוין.

זאב אלקין: לא יהיה?

זאב אלקין: – אז אולי לא יהיה.

זאב אלקין: והדבר שבעיני הוא הבסיסי ביותר יכול ליפול כך.

זאב אלקין: מי שיבדוק את מערכת השעות בבתי הספר האלה, יגלה שרוב מערכת השעות של היהדות וישראל, ועברית, היא על ידי מורים מקומיים.

זאב אלקין: ולכן פגיעה קטנה שם היא פגיעה גדולה, כי למעשה היא מחסלת הרבה מאד שעות במכה אחת.

זאב אלקין: אז כאן, מבחינה תפיסתית, אני חושב שצריכים לשבת כל הגורמים שמעורבים בתוכנית הזאת, ולנסות לראות איך במסגרת העוגה שהצטמצמה, מחלקים את המשאבים נכון, כדי שהמערכת - - -

יחיאל אקרשטיין: רק רציתי להוסיף, אם אפשר, מילה.

יחיאל אקרשטיין: שיבינו, שבנוסף לכל הכסף שדיברנו עליו אנחנו תורמים כל שנה שמונה מיליון דולר לסוכנות, לפעולות של עלייה ועידוד עלייה.

אלי זרחין: ועוד עשרות מיליונים לישראל.

ליה שמטוב: כן, חבר הכנסת מיכאלי.

אברהם מיכאלי: אני חושב שאת הדיון הזה אנחנו לא מקיימים בפעם הראשונה בוועדת העלייה והקליטה, ואני חושב שלאור ההערות שנשמעו כאן – לא רוצה עכשיו לחזור על הכל – אנחנו נצטרך כן לקיים דיונים נוספים, בכלל, בכל הנושא של הזהות היהודית במדינות ברית המועצות לשעבר, ובעוד כמה מדינות שהחינוך הזה זקוק לכך.

אברהם מיכאלי: רבותיי, פה יש איזושהי מדיניות שכבר החלה, כנראה, בקדנציה הקודמת של הממשלה, שמשום מה למחוק את החינוך היהודי האמיתי.

אברהם מיכאלי: אם הם מסתכלים כך בגלל שהם כביכול חרדים – כבר יוחנן אמר – ובגלל זה ממשלת ישראל רוצה לצאת מהפרויקטים מסיבות כאלה ואחרות – אנחנו צריכים פעם אחת לשים את זה על השולחן, למה אנחנו כן חותרים.

אברהם מיכאלי: אם היהודים האלה במשך דורות, לצערנו – ואני באתי משם – איבדו לנו את הזהות היהודית בגלל מלחמות של כל מיני קומוניסטים, אנחנו היום – סוף סוף מדינת ישראל מצליחה להיכנס לשם.

אברהם מיכאלי: פעם עשו את זה במחתרת.

אברהם מיכאלי: היום מדינת ישראל ניתנה לה יד חופשית להיכנס לשם ולחנך ליהדות אמיתית, אז את זה מדינת ישראל רוצה להפסיק?

אברהם מיכאלי: מה הפחד?

אברהם מיכאלי: הפחד הוא שסוף סוף היהודים האלה יידעו מה זאת יהדות אמיתית?

אברהם מיכאלי: לכן, אנחנו כן נצטרך להמשיך בדיונים האלה.

אברהם מיכאלי: גם חפציב"ה וגם פרויקטים אחרים.

אברהם מיכאלי: נצטרך אולי לנתח את כל החלק של הסוכנות היהודית, כי אני לא מקבל את זה שהסוכנות היהודית אין לה תקציבים – וישבנו פה לא פעם ולא פעמיים – אין לה תקציבים, ולדברים אחרים יש לה תקציבים.

אברהם מיכאלי: צריך לדון בזה באופן מעמיק.

ליה שמטוב: כן, חבר הכנסת מיכאלי, תודה.

ליה שמטוב: צדקת, דרך אגב, בשנות השבעים הרבה ישבו בכלא, ואנחנו יודעים גם את השמות.

ליה שמטוב: אני רוצה לסיים ולהודות לכולכם שבאתם לפה, ואני שמחה לשמוע שבזכות ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, בזכות הפעילות הנמרצת, מנכ"ל משרד החינוך ושר החינוך הוציאו הנחיה לפני שלושה ימים שתוכנית חפציב"ה תימשך.

ליה שמטוב: התוכנית חשובה מאד לשימור היהדות והציונות בתפוצות, מניעת התבוללות והגברת העלייה לישראל.

ליה שמטוב: אני רוצה לסיים בזה, והחלטת הוועדה: הוועדה מביעה שביעות רצון נוכח דברי השר משולם נהרי ונציגי משרד החינוך, שהודיעו לוועדה כי תוכנית חפציב"ה תמשיך את הפעילות שלה, והיא תורחב ותשודרג.

ליה שמטוב: הוועדה מברכת את הקרן לידידות על השתתפותה במימון תוכנית חפציב"ה וקוראת לממשלה לממן את חלקה בתוכנית עוד מתקציב 2009, ולדאוג להפניית תקציב מוגדל שיאפשר המשך פעילותה וימנע את סגירתם הצפויה של בתי ספר העומדים בסכנת הסגירה.

ליה שמטוב: תודה, והוועדה ננעלה.