ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 18, פרוטוקול מספר 4, 2009-05-17 10:30

ליה שמטוב: הם רכשו דירות כאן בסביבה?

משה הראל: לא בסביבה.

משה הראל: רוב העולים בצפון קונים דירות דרומה לחיפה ודרומה לחדרה.

משה הראל: מעט קונים כאן ובחיפה, אבל מדובר בפחות מ-10 אחוזים.

ליה שמטוב: יש לזה סיבה?

משה הראל: כן, בצפון יש מעט קהילות של הפלאשמורה ורוב הקהילות נמצאות במקומות אחרים, כך שהם עוברים למקומות היכן שמתגוררים קרובי המשפחה שלהם.

משה הראל: המעבר הוא לא על בסיס מקום העבודה אלא היכן שנמצאת משפחה ולשם הם עוברים.

משה הראל: לא נותר לי אלא להודות לשותפים הנאמנים מהסוכנות, לדליה, למנהלת המרכז, ולצוותים.

משה הראל: אנחנו פועלים אתם יד ביד לאורך הדרך ונמשיך בעשייה המשותפת.

משה הראל: תודה רבה.

30083: כפי שאתם יודעים, יושב-ראש עדיין אין, אבל יש כאן נציג הנהלה, עורך-דין ראובן שלום.

ראובן שלום: מערכת היחסים בין הכנסת לבין הסוכנות היא רבת שנים והיא קיימת עוד מלפני שקמה הכנסת.

ראובן שלום: במסגרות האלה אנחנו משתפים פעולה עם הכנסת ורואים חשיבות בפעולה שלה.

ראובן שלום: בוודאי שאנחנו משתפים פעולה עם ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.

ראובן שלום: יוזמה משותפת גם של חברי הכנסת שהם חברי הוועדה וגם של הסוכנות להרבות סיורים בשטח, בארץ וגם לפעמים בחוץ לארץ, לראות את הפעילות כי אנחנו יודעים שדברים שרואים משם, לא רואים מכאן.

ראובן שלום: ההתייחסות בדרך כלל מאוד בונה ועוזרת לנו לשפר תהליכים.

ראובן שלום: לחברי הכנסת יש מודעות למה שקורה ויש להם רצון לעזור, כך שהגישה שלהם עוזרת לנו מאוד וזה מהניסיון שלנו.

30083: כפי שאמרתי, המחלקה לעלייה והסוכנות היהודית החליטה במבנה החדש שלה להתייחס למערך עולי אתיופיה בדיוק כמו למערך עולי צפון אמריקה וכמו למערך העולים מארצות אמריקה הלטינית.

30083: בראש המערך הזה של העלייה והקליטה עומדת דבורה גיני שתאמר מספר משפטים על העלייה מאתיופיה.

דבורה גיני-מלכי: ברוכים הבאים.

דבורה גיני-מלכי: העלייה מאתיופיה מהווה את אחד האתגרים הלאומיים של כולנו ואחד הסיפורים המעניינים של העלייה מהתפוצות.

דבורה גיני-מלכי: יש הסדרים מאוד מורכבים ומאוד שונים שדורשים מאתנו יום יום יצירתיות, הרבה אהבה, פתרונות מותאמים והרבה מאוד עבודה קשה.

דבורה גיני-מלכי: העולים מגיעים ממקום מאוד שונה מישראל והמקום הוא שונה בכל הפרמטרים.

דבורה גיני-מלכי: בתוך השוני הזה, במעבר, יש הרבה מאוד משברים והרבה מאוד קשיים שהעולים עומדים בהם בצורה יפה.

דבורה גיני-מלכי: רוב הקרדיט על ההצלחות בתהליך, אני רוצה לתת לעולים וחלק מזה אני רוצה לקחת לנו, אלה שעוסקים בקליטה.

דבורה גיני-מלכי: הם באמת עושים מאמצים מדהימים להתרגל, להסתגל ולהבין את החברה החדשה שמשתנה בתוך כמה שעות במאות שנים מבחינת הכל, מבחינת השפה, המנהגים, האוכל, התפקידים בתוך המשפחה, התפקידים הזוגיים, היחסים עם מה שנמצא בחוץ ותהליך הקליטה לוקח שנים רבות ולפעמים הוא אפילו עובר לדור הבא.

דבורה גיני-מלכי: הסוכנות גם משקיע, מעבר לתקצוב של משרד הקליטה, מיליוני שקלים בתוכניות, ופועלת לגיוס תרומות מכל הקהילות בעולם לתוכניות ספציפיות ולקליטה בכלל.

דבורה גיני-מלכי: הנושא של המשכנתאות המוגדלות הוקפא ורבים מהם ממתינים ומפסידים זמן ולא רוכשים דירה.

דבורה גיני-מלכי: זה משהו שאני אשמח אם הוא יטופל.

דבורה גיני-מלכי: פתרונות דיור לבודדים הוא דבר שלא קיים, לא לקשישים בודדים ולא לצעירים בודדים ולכן זה ממלא את מרכזי הקליטה באנשים ללא פתרונות דיור.

30083: רותי היא מנהלת מרכז הקליטה בקריית ים והיא גם תציג את הצוות ותספר על המקום.

רותי כהן: אני מנהלת את מרכז הקליטה קרוב לארבע שנים.

רותי כהן: חברי הצוות יציגו את עצמם ויאמרו מה תפקידם.

רותי כהן: אנחנו מהווים עבור העולים בית ראשון במולדת.

רותי כהן: אנחנו משתדלים שהמקום יהווה עבורם בית שיהיה להם נעים וטוב לגור בו.

רותי כהן: הם מגיעים לדירות מרוהטות שנמצא בהן כל מה שצריך להיכנס לבית – מקרר, גז, מיטות, מצעים, אוכל למספר ימים ראשונים, כלים, מגבות וכולי.

רותי כהן: כל הפריטים האלה הם מתנה וביום שהם יעברו לדיור הקבע, הם ייקחו את כל הציוד שהם קיבלו והוא ישמש אותם בדיור הקבע.

רותי כהן: לאחר עזיבתם, הדירה מתפנה, עוברת שיפוץ וקולטת משפחת עולים חדשה.

רותי כהן: בערך כשבועיים עד חודש אורך לסיים את כל התהליכים הבירוקרטיים והבדיקות שהעולים עוברים ואז הם למעשה מתפנים לתחילת תהליך הקליטה האמיתי שזה אולפן ושילוב הילדים בבתי הספר.

רותי כהן: באתיופיה האימא רגילה לקחת את הילד עד גיל שלוש על הגב, אבל פתאום אנחנו אומרים לה אחרי חודש שיש כאן מעון ילדים וצריך לקחת את הילד למעון משעה 8:00 בבוקר עד 4:00 אחר הצהרים.

רותי כהן: לאימהות מאוד קשה להיפרד מהילדים ולפעמים לוקח להם קצת זמן עד שהן מוכנות ועד אז הן הולכות עם הילד על הגב לאולפן אבל בסופו של דבר הן לומדות את יתרונות המעון.

רותי כהן: הילד, גם הוא בן חצי שנה, הולך למעון, ילדים יותר גדולים הולכים לגני טרום-חובה וחובה וילדים גדולים יותר לכיתות אולפן בבתי הספר.

רותי כהן: המבוגרים מתחילים ללמוד כאן באולפן.

אברהם מיכאלי: תארי לנו את מסלול הקליטה, איך אתם קולטים אותי ולמה אתם מצפים בעוד חצי שנה-שנה-שנתיים.

רותי כהן: המטרה שלנו היא הכנה לחיים עצמאיים אותם יחיה העולה כשיעזוב אותנו בעוד שנה וחצי.

אברהם מיכאלי: אבל זה שונה מקליטה לקליטה.

רותי כהן: נכון.

אברהם מיכאלי: אנחנו מדברים כרגע על יהודי אתיופיה.

אברהם מיכאלי: תסבירי לי מה התוכנית.

רותי כהן: המטרה שלנו שהם יעזבו לפתח-תקווה או לקריות ושהם יהיו עצמאיים ויוכלו לנהל את חייהם בצורה עצמאית.

רותי כהן: שהעולה החדש ידע ללכת לבנק ולהסתדר בו, שידע לקבוע תור בקופת-חולים וללכת לרופא בכוחות עצמו, וזה דבר שלא מובן מאליו.

רותי כהן: הכוונה היא שאת הדברים הבסיסיים, במיוחד העולים המבוגרים יוכלו לעשות בכוחות עצמם.

רותי כהן: בהתחלה כשאנחנו עובדים אתם ישנם המדריכים שבחודש-חודשיים ראשונים לוקחים אותם לרופא, מלווים אותם ומתרגמים להם, אבל לאט לאט אנחנו משחררים את החבל.

30083: תנסי לתאר מה הם השלבים במסלול הקליטה.

רותי כהן: בגדול אני יכולה לומר שזה כמו ילד שלומד לרכב על אופניים.

רותי כהן: בהתחלה אנחנו מחזיקים אותו חזק שלא ייפול, לאט לאט משחררים וגם אם הוא נופל, עוזרים לו לקום, ובסופו של דבר הילד רוכב על אופניים לבד.

רותי כהן: אנחנו רוצים שהעולה יסתדר לבד וכל העבודה שלנו כאן מושקעת למימוש המטרה הסופית הזאת שלנו.

רותי כהן: אני תכף אתאר את כל מה שהם עוברים כאן ותראו שהכל מכוון למטרה הזאת.

משה הראל: הם לומדים זמן כפול מיתר העולים.

משה הראל: העולים לומדים חמישה חדשים בעוד שעולי אתיופיה לומדים עשרה חודשים.

רותי כהן: העולים הולכים לאולפן במשך עשרה חודשים.

רותי כהן: האולפן מתקיים כל בוקר משעה 8:00 עד 1:00 בצהרים.

רותי כהן: נעשית הרבה עבודה של הסומכות בדירות.

רותי כהן: כלומר, לכל משפחה יש סומכת או מדריכה שמלווה אותה בדירה.

רותי כהן: אנחנו מדברים על הרגלי ניקיון, איך להלביש את הילדים לבתי הספר, איך להכין כריך לילד לבית הספר - דבר שלהם הוא לא מובן מאליו - כדי שהוא ירגיש נוח להוציא את הכריך שלו בבית הספר ולאכול אותו, איך לסדר את הבית, איך לחנך את הילדים בעולם המערבי, השינוי בחינוך הופך להיות שינוי מאוד מהותי.

רותי כהן: באתיופיה בתרבות שלהם המבוגר הוא במרכז והם מגיעים למדינה שהילד הוא במרכז והשאלה איך מסתדרים עם כל השינויים בחינוך.

רותי כהן: באתיופיה החינוך יכול להיות בעזרת קצת אלימות או מותר להכות את הילד ולפעמים גם את האישה והנה הם מגיעים למדינה בה זה אסור.

רותי כהן: כל השינוי במעמד הבעל והאישה, על כל זה עובדים בדירות בעזרת הסומכות ועם העובדת הסוציאלית בסדנאות קבוצתיות וזאת מתוך כוונה שהם ייכנסו לעולם של החברה הישראלית.

30083: צריך לזכור שהתהליכים האלה בתוך מרכז הקליטה מלווים בנושא האישי ובנושא הגיור שהוא שאלה לא פשוטה אלא שאלה מרכזית בחיים שלהם.

30083: תהליך הגיור הוא תהליך שמצריך התייחסות בסדר גודל שלכם כמנהיגי האומה.

30083: זה לא דבר שיכול להיפתר כאן.

30083: השאלה הזאת היא עמוקה ורצינית.

30083: תהליך הקליטה של הילדים שלהם הוא הרבה יותר קל יחסית.

30083: אנחנו מעריכים שהמשפחה תהיה כאן בין 18 חודשים ל-24 חודשים.

30083: ככל שאנחנו נקדים את יציאתם מכאן ותהליך הגיור יסתיים – וזה תהליך בסיסי כי בלי סיום גיור יש קושי עצום שהם יצאו מכאן – הדבר יהיה יותר טוב.

30083: למעשה העולים האלה עושים אחר כך עלייה שנייה.

30083: הם מגיעים מאתיופיה ונקלטים כאן, אחר כך הם קונים דירה באשדוד והוא מתחיל מחדש.

30083: לגבי המשפחות זה דבר מאוד מאוד לא פשוט.

30083: תהליך הקליטה שלהם כאן

30083: נמשך מספר שנים ובוודאי הוא לא אורך שנתיים אלא הרבה יותר.

30083: גם הקליטה שלהם בתוך החברה האתיופית איננה פשוטה.

30083: אנחנו מדברים על אוכלוסייה אחרת שמגיעה עם תרבות אחרת ועם משקעים בין-דתיים לא פשוטים שגם עושים להם את החיים לא קלים.

ליה שמטוב: מה קורה אחרי שנתיים שהם כאן?

רותי כהן: אני אגיע לזה.

אדם אמילוב: כמה זמן עבר מאז הגיעה לכאן העלייה האחרונה?

רותי כהן: העולים האחרונים שהגיעו לכאן הגיעו ב-5 באוגוסט ומשך השהייה שלהם כאן הוא קרוב לשנה.

רותי כהן: יש גם עולים יותר ותיקים.

רותי כהן: הוותיקים נמצאים כאן בסביבות שנתיים.

אדם אמילוב: את אומרת שתקופת השהות כאן נמשכת בערך שנתיים ואפילו שלוש שנים.

אדם אמילוב: מה יקרה עם העולים כשהם יעזבו את המקום?

ליה שמטוב: אין לזה פתרון.

רותי כהן: עוד נושא שהוא נושא החינוך.

רותי כהן: בבוקר הילדים הולכים למוסדות החינוך הממלכתיים-דתיים ובשעות אחר הצהרים מתקיים כאן מיני בית ספר עבור הילדים שנועד לסגירת הפערים.

רותי כהן: זה כולל עבודה עם חונכות, הכנה לכיתה א', שיעורים בקבוצות קטנות של עברית וחשבון, אנחנו חוגגים בר-מצווה בחודש הבא לכל הילדים בגיל המצווה.

רותי כהן: באמת עובדים אתם הרבה כאשר מצד אחד אלה לימודים ומצד שני גם קצת כיף והנאה.

רותי כהן: בקיץ יש לנו כאן קייטנות וכל ילדי מרכז הקליטה במשך חודש וחצי נמצאים גם באולפניות וגם בקייטנות.

רותי כהן: אם כן, כל הזמן עובדים אתם והילדים הם עם המון מוטיבציה והמון רצון להצליח וללמוד.

רותי כהן: רוב העולים רוצים לגור באזור מרכז הארץ שזה פתח-תקווה, חולון, ראשון לציון, יפו, תל-אביב, אזור שהפך להיות משהו מאוד מאוד קשה להשגה.

רותי כהן: בשנה שעברה היה מבצע של משכנתאות מוגדלות ונתנו מענקים יותר גדולים למשפחות שרוצות לרכוש דירות מתוך כוונה שייקנו דירות באזורים יותר טובים.

רותי כהן: אז נפתחו אפשרויות בפני העולים לרכוש דירות בערים חדשות כמו מעלה אדומים אבל גם שם הדירות נחטפו והרבה משפחות נשארו ללא המשכנתא המוגדלת.

רותי כהן: היום יש רק משכנתאות רגילות, ותיקות,

רותי כהן: משכנתאות שהן יותר קטנות והעולים לא מצליחים לקנות דירה.

רותי כהן: כלומר, מאז הופסקו המשכנתאות הגבוהות, אין רכישות באזור המרכז אלא פה, בקריית חיים, קצת בחיפה, אבל כאמור, באזור המועדף עליהם הם הפסיקו לרכוש דירות.

רותי כהן: למעשה יש הרבה משפחות שיושבות כאן ומחכות ולא קונות דירות - קרובי המשפחה שלהם כבר קנו דירות מאחר שהם הגיעו לארץ לפני שנתיים ורכשו דירה במרכז הארץ – והמשפחות כאן מחכות לתקציב המדינה ומקוות שבכל זאת יוכלו לרכוש דירה באזור מרכז הארץ, שם מתגוררים קרובי המשפחה.

אברהם מיכאלי: יש היום הכוונה שהם יגורו ביחד או לפזר אותם?

אברהם מיכאלי: יש הכוונה מטעם משרד הקליטה או מטעם הסוכנות?

דוד יאסו: אין הכוונה.

דוד יאסו: בזמנו, בשנות ה-90 וה-80 הייתה הכוונה אבל היום היא לא קיימת.

דוד יאסו: המענקים ניתנים על מנת שכל עולה ועולה יחליט איפה הוא רוצה לגור, איפה הוא רוצה לקנות, באיזה אזור ובאיזו שכונה.

דוד יאסו: כפי שאמרה רותי, יש אזורים שהם מתואמים בין משרד האוצר, משרד השיכון ומשרד הקליטה, שם אפשר לקנות לפי גודל המשפחה כאשר מדובר באזור שהוא יותר חזק כי המטרה שלנו היא שהם יקנו בשכונות ובערים יותר חזקות.

דוד יאסו: ההכוונה היחידה שיש לעולים החדשים היא שעם נחיתתם מביאים אותם למרכזי הקליטה, כדי לקבל את הקליטה הטובה שניתנת על ידי הצוות המופלא במקום.

ליה שמטוב: אם ניקח כדוגמה את מרכז הקליטה, אנשים שגרים כאן יותר משנתיים, הם ממשיכים לגור כאן?

דוד יאסו: עד שהם רוכשים דירה הם נמצאים כאן.

ליה שמטוב: באיזה תנאים?

דוד יאסו: יש כאן תנאים מאוד מאוד טובים, מה עוד שזו האוכלוסייה היחידה שמקבלת את המענקים לרכישת דירה שהם עד 95 אחוזים מערך הדירה.

רותי כהן: הם יודעים ומבינים שזה מענק.

רותי כהן: אחרי שנתיים המענק יורד.

רותי כהן: כלומר, זה מענק מדורג.

רותי כהן: אם עד תום השנתיים הם לא רוכשים דירה, הרי שמדובר במקרים מיוחדים.

ליה שמטוב: הם משלמים כאן שכר דירה?

רותי כהן: כן.

רותי כהן: הם משלמים שכר דירה ואם הם לא קונים דירה אחרי שנה, שכר הדירה עולה.

ליה שמטוב: כמה זמן הם לא משלמים שכר דירה?

רותי כהן: הם משלמים מהיום הראשון.

30083: אבל זה שכר דירה מאוד מסובסד.

רותי כהן: הם משלמים גם חשמל, מים וגז.

משה הראל: כמה הם משלמים?

רותי כהן: זה נע מ-200 שקלים, לפי גודל הדירה.

ליה שמטוב: גם אחרי שנתיים הם ממשיכים לשלם את אותו הסכום?

רותי כהן: לא, שכר הדירה עולה, ואם הם קונים דירה, זה נעצר.

דוד יאסו: ברגע שהם קונים דירה, יש להם משכנתא לשלם.

זלמן פרלמוטר: זה לא אותו מצב כפי שהיה בשנים קודמות של עולים שיושבים במרכזי קליטה במשך שנים.

זלמן פרלמוטר: זה מצב שלא קיים מאז הוחלט על קיום מענק המשכנתאות.

רותי כהן: אנחנו מסייעים להם לעבור לדיור הקבע.

רותי כהן: מאוד חשוב לי לומר שחלק מהאני מאמין שלי הוא מציאת תעסוקה.

רותי כהן: אנחנו חברנו ללשכת התעסוקה בקריית ים ולהרבה חברות כוח אדם בסביבה.

רותי כהן: למזלנו האזור הוא אזור בו יש תעסוקה ובאמת אחרי שנה, כאשר העולים מופנים להבטחת הכנסה, כמעט כל מי שיכול לעבוד, עובד.

רותי כהן: יש לנו הרבה זוגות ששני בני הזוג עובדים.

רותי כהן: זה המפתח להצלחה.

רותי כהן: אפשר לראות את הגאווה שלהם כשהם חוזרים מהעבודה וההכנסה שלהם מהעבודה גדלה פי שתיים ואפילו שלוש לפעמים מאשר קבלת הבטחת ההכנסה ולא משנה כמה נפשות יש בבית.

רותי כהן: מדובר בסכום של קרוב ל-2,000 שקלים שניתן כהבטחת הכנסה וזה סכום אתו אי אפשר לחיות.

רותי כהן: אם שני בני הזוג עובדים אפילו במשכורת מינימום, השכר שהם מביאים הביתה גבוה פי שלוש מאשר הבטחת ההכנסה.

רותי כהן: אני יכולה לציין שזה ערך שהם יודעים אותו.

רותי כהן: מסיימים את האולפן וכל מי שבוכה שאין לו כסף, אני שואלת אותו איך הוא הסתדר באתיופיה ואומרת לו שגם כאן הוא צריך לעבוד.

רותי כהן: כמה שפחות להיות תלויים במדינה ובקצבאות.

רותי כהן: כל מי שהוא בגיל תעסוקה ויכול לעבוד, יוצא לעבודה.

רותי כהן: פתחו כאן סופרמרקט של רמי לוי, מגה וכולי והעולים עובדים במקומות האלה.

רותי כהן: כל עבודה שהם יכולים, הם עובדים בה ואנחנו מאוד מאוד גאים בהם.

דבורה גיני-מלכי: זה איזשהו שינוי שנוצר לעומת מה שהיה לפני ארבע או חמש שנים, כאשר אז אולי בגלל שהיו קצבאות יותר נדיבות היה יותר כיף להישאר בבית ולא לצאת לעבודה.

דבורה גיני-מלכי: היום, כמו שרותי אומרת, אנחנו רואים את זה בכל מרכזי הקליטה, יש אינטרס ועניין לעבוד ולהרוויח כסף.

דבורה גיני-מלכי: יש כאלה שמתחייבים על משכנתא יותר גדולה מהמענק במטרה לשפר תנאי דיור או לרכוש דירה במקום יותר טוב ועקב כך הם נכנסים למחויבות כספית ולכן הם יוצאים לעבודה.

30083: ברגע שהכסף לא מספיק להם, הם יוצאים לעבוד אבל זה פוגע בלימודי העברית שלהם, זה פוגע בלימודי הגיור שלהם, זה פוגע בתהליך הקליטה שלהם.

30083: נוצר מאזן אימה בין שני הדברים האלה, אבל בסופו של דבר כולנו מודעים לצרכים ולמצוקות.

רותי כהן: אם לא מסיימים את תהליך הגיור בו זמנית, יש להם שיעורי יהדות אחר הצהרים ולכן הם יכולים לעבוד רק בבוקר אבל בדרך כלל אחרי תקופה קצרה זה מתאזן.

ליה שמטוב: היכן מתקיימים לימודי הגיור?

רותי כהן: כאן בשעות אחר הצהרים.

רותי כהן: אם חושבים על סדר היום שלהם, בבוקר בין 8:00 עד 1:00 הם לומדים באולפן, יש להם הפסקה קצרה לארוחת צהרים ולקבל את הילדים, ואז האישה לומדת במשך שעה וחצי והגבר לומד בנפרד.

רותי כהן: לוח הזמנים שלהם מאוד מאוד צפוף.

רותי כהן: גם הם עוברים לארץ חדשה עם כל השינויים וגם מכניסים אותם לסדר יום מאוד מאוד עמוס, כך שאין להם זמן לנשום.

רותי כהן: צריך לזכור שמעבר לכך לחלקם יש חמישה ושישה ילדים לגדל בבית בהם צריך לטפל, להכין להם אוכל ולראות מה קורה אתם.

רותי כהן: חודשיים.

רותי כהן: היה לי מנהל שאמר שמשאיות נוסעות בקיץ.

רותי כהן: כלומר, יולי-אוגוסט זו התקופה שרוב המשפחות עוברות לדיור הקבע.

30083: בתוכנית שלנו אנחנו רוצים שתפגשו ותדברו עם עולים שנמצאים כאן ובנוסף לכך נערוך סיור.

רותי כהן: אני חושבת שאפשר להזמין את העולים.

ליה שמטוב: ישיבת הוועדה הראשונה שבראשותי הייתה ועדה חגיגית, אבל אחרי כמה ימים דיברנו ודנו בעניין של עולי אתיופיה והפלאשמורה.

ליה שמטוב: לפני שהשרים דנו בתקציב, עברנו – גם הוועדה וגם אני - על התקציב וראיתי שבאמת הממשלה רוצה לקצץ בתקציבים הקשורים לקליטה ובמיוחד בתוכנית החומש כפי שצוין כאן, וגם בכלל להקפיא את נושא העלייה מאתיופיה.

ליה שמטוב: אנחנו בוועדה דני בנושא ואני רוצה לומר לכם ששרת הקליטה, חברת הכנסת סופה לנדבר, עשתה מאמצים רבים ולא רק שהממשלה לא קיצצה את הקיצוץ הדרסטי הזה אלא הוסיפו תקציבים לתוכניות שונות.

ליה שמטוב: זה דבר משמח וחשוב.

ליה שמטוב: אני רוצה לקוות שהעולים מאתיופיה ועולים מכל הארצות יגיעו ארצה וייקלטו בה.

ליה שמטוב: אני מקווה מאוד שהקליטה שלהם תהיה יותר קלה מהקליטה שלנו.

אברהם מיכאלי: לא סתם שאלתי קודם על התוכנית.

אברהם מיכאלי: אני כבר ותיק בסיורים האלה.

אברהם מיכאלי: כל המטרה של מרכז הקליטה הוא לשים לעצמו יעד ולראות אחרי שנה - במקרה של עולים מאתיופיה אולי קצת יותר מאוחר כי אנחנו יודעים שבעיות הקליטה הן שונות – מה מראש שמנו כיעד ולמה הגענו.

אברהם מיכאלי: בהרבה מאוד סיורים שהיו לנו בעבר, התחושה היא שבשהות שלהם במרכזי הקליטה הם צוברים הרבה מאוד התמרמרות ואני חושב שאסור שזה יקרה כי אם התקופה הזאת היא תקופת החממה שלהם מבחינת הקליטה ומבחינת ההסתגלות לתנאים בארץ, אז מה יהיה אחרי שיצאו מכאן ולא התכוננו או לא מוכנים ליציאה לשטח?

אברהם מיכאלי: זה שיש בכל עיר את מוקד הקליטה, מהניסיון שלי אני יודע כמה הם לא מצליחים הרבה להתמודד עם הבעיות כי בדרך כלל – ולא נעים לי לומר מה שאמר קודם דוד – אנחנו יודעים ששולחים אותם לשכונות הכי בעייתיות שיש בכל עיר ועיר כי זה הכסף שעומד לרשותם לרכישת דירה.

אברהם מיכאלי: אין להם כסף לרכוש דירה לא ברמת אביב ג' ולא ברמת השרון.

אברהם מיכאלי: לכן השאלה היא מה לומדים משנה לשנה כלקח.

אברהם מיכאלי: אלי ואני ליווינו את הסיפור הזה של בית אלפא וגם הוא היווה עבורנו איזשהו מודל של בעיות.

אברהם מיכאלי: כן נכון, לא נכון, כן המרידו אותם או לא המרידו אותם, אבל חלק מהבעיות היו בעיות אמיתיות.

רותי כהן: הם מתפללים בבתי כנסת בקהילה.

אברהם מיכאלי: לכן שאלתי לגבי התוכנית כי היעד של קליטה במקום כזה צריך להיות אולי יותר קל מאשר במקומות אחרים, שם הסתובבנו בעבר וראינו את הבעיות.

אברהם מיכאלי: זה לא רק עבודה למרות שזה חשוב מאוד וגם נושא ההכנה כדי שכמה שיותר מהר יצאו למגורים הוא חשוב, אבל השאלה היא אם בדרך מספיקים באמת גם ללמוד עברית, גם לעבור גיור שחשוב מאוד להספיק לעשות אותו כאן כי בחוץ הם עוברים גיהינום כדי להתמודד עם הבעיות האלה.

אברהם מיכאלי: לכן שאלתי האם אחרי שאת כאן כבר ארבע שנים את רואה שהתוכנית מיושמת והאם אתם מגיעים לאותן מטרות שהצבתם בתחילת התוכנית.

רותי כהן: אני יכולה לענות בשם מרכז הקליטה שלנו.

רותי כהן: אני מכירה את העולים שלנו ואני לא חושבת שהעולים שלנו ממורמרים.

רותי כהן: כמו שאמרתי בהתחלה, זה בית.

רותי כהן: אני מאמינה בעולים וגם הצוות שלי מסתכל על העולים כמוני וכמוך, בגובה העיניים ומתוך אמונה שיש להם כוחות.

רותי כהן: הם ניהלו באתיופיה משק בית, הם פרנסו את המשפחה שלהם ואנחנו מאמינים בכוחות שלהם כאן וכך אנחנו עובדים אתם, אני, העובדת הסוציאלית וכל הצוות.

רותי כהן: אני חושבת שאהבה ומתן חום, זה המפתח.

רותי כהן: כולנו כאן כדי לעבוד אתם, להיות אתם ולעזור להם.

רותי כהן: לפעמים זה גם קשה ולפעמים אני אומרת שזה מה שיש ולא מנסה לרצות אותם כי אני מאמינה שרק לתת להם ולתת זה לא מה שיוביל אותם להצלחה.

רותי כהן: כלומר, צריך לדרוש מהם להתמודד וגם אם הוא לא רוצה ללכת לרופא לבד, הוא יתווכח אתי אבל אני לא אוותר כי אני מאמינה שהוא צריך ללמוד את זה פה כי אני לא אעבור לגור לידו בפתח-תקווה ואלווה אותו לכל מקום.

רותי כהן: אם כן, מצד אחד זה לתת אהבה ולעזור ומצד שני גם ללכת לפי האני מאמין שלי, להאמין בכוחות שלהם ולתת להם את הכוחות להתמודד לבד בחיים עצמאיים.

30083: אני חושב שהערתו של חבר הכנסת מיכאלי צודקת ונכונה.

30083: אנחנו לא נטמון את הראש באדמה ונגיד שהנה עכשיו יש לנו כאן

30083: מסלול שהנה אנחנו עולים עליו ויושבים על מי מנוחות ואומרים שהשגנו את המטרה.

30083: אנחנו רחוקים מהמטרה.

30083: יש קושי בתהליך הקליטה.

30083: יש קשיים שהם קשיים לא פשוטים שנובעים גם ממה שאמרנו קודם.

30083: האוכלוסייה שמגיעה עכשיו היא אוכלוסייה שבאה עם קשיים משפחתיים לא פשוטים, עם זהות מאוד קשה, משפחות חצויות שמגיעות לכאן עם איזשהו בסיס של מתח נפשי ומשפחתי שהוא הרבה יותר נמוך ממה שהיה בשנים הקודמות.

30083: האנשים האלה חיכו הרבה זמן להגיע לכאן.

אברהם מיכאלי: אני מבין שהממשלה רוצה להוריד את זה מסדר היום.

ליה שמטוב: היא הורידה.

ליה שמטוב: ממשיכים את המדיניות.

אברהם מיכאלי: אני חושב שרוב הסיעות בכנסת מקיימות חקיקה פרטית בנושא הזה ללא קשר לממשלה.

אברהם מיכאלי: אני יודע שבישיבת הממשלה האחרונה הנושא של הפלאשמורה קיבל גיבוי בלתי רגיל, גם הוצאנו

30083: בספטמבר שנה שעברה התקבלה החלטה והאנשים באו לכאן, כתבו מכתבים למשפחות שלהם ואמרו להם שהם עומדים להביא אותם, ואחר כך הם התאכזבו שוב.

30083: כשאתה מגיע עם רמת מרירות כזאת, במה אתה יכול לשכנע את האנשים?

אברהם מיכאלי: האמינות היא חשובה.

ליה שמטוב: מדובר על 8,000 אנשים שגם הם שצריכים לעבור גיור.

ליה שמטוב: הממשלה הקודמת החליטה ש-3,000 אנשים יכולים להגיע לארץ ולעבור את הבדיקות והשאלה מה אומר המספר הזה מתוך ה-8,000.

ליה שמטוב: נעשה סלקציה?

ליה שמטוב: נתחיל לומר שאלה כן ואלה לא?

ליה שמטוב: צריכים לבדוק את כולם וכל מי שרשאי, צריך להגיע לארץ.

30083: החלטה צריכה להתקבל.

30083: מבחינתי, כמנכ"ל המחלקה לעלייה, אני רואה כאן שני דברים שהם מרכזיים שיש לכם את הכוח ואת היכולת להשפיע עליהם ולעזור לנו.

30083: האחד הוא קבלת החלטה בממשלה לגבי מה קורה עם הפלאשמורה וההחלטה צריכה להיות לכאן או לכאן.

30083: זה לדעתי יקבע עובדה ועמדה ואתה צריכים ללכת.

30083: הדבר השני הוא הנושא של המשכנתאות.

30083: כדי שהשאלות שלך יקבלו תשובות ברורות, אם המשכנתאות יהיו נמוכות, הם ילכו לגור בקריית מלאכי ובשכונות הכי חלשות ואת זה אני אומר מבלי לפגוע בערים השונות.

30083: אם יהיו משכנתאות יותר סבירות, יש להם סיכוי ללכת למקום אחר ולהתחיל חיים חדשים טובים יותר.

אברהם מיכאלי: אני גר באור יהודה ואני מודיע לך שאני כבר שנים מדבר על זה בכנסת.

אברהם מיכאלי: שלחו אותם לשכונה הכי בעייתית באור יהודה.

אברהם מיכאלי: יש שם מוקד קליטה וארז סיפר לי לפני שהוא עזב שהוא אישר לממן את המוקד על חשבון משרד הקליטה, וכל הכבוד על כך.

אברהם מיכאלי: השאלה היא אם נעביר אותם ממרכז הקליטה, שלדעתי הוא בגדר חממה, לבעיות של שכונה נזקקת באור יהודה, מה עשינו בזה?

ליה שמטוב: שמענו כאן שבזמן האחרון – וזה כבר כמה שנים – עולי אתיופיה יוצאים ועובדים, מה עוד שכאן יש סופרמרקטים ומפעלים.

ליה שמטוב: אם מקום העבודה הוא כאן, למה לא לשכנע אותם לקנות דירה כאן בסביבה?

אברהם מיכאלי: יש עולים שאין להם כסף.

ליה שמטוב: כשהעלייה מגיעה, אנחנו מלמדים אותם הכל מהתחלה, והנה אנחנו רואים שיש כאן תופעה חדשה, שהם כן יוצאים לעבודה, שהם כן יודעים שצריך לעבוד, שהם יודעים שצריך להרוויח וכולי.

ליה שמטוב: הם רוצים שאיכות החיים שלהם תהיה טובה יותר ולכן השאלה היא למה לא לשכנע אותם שבכסף שהם מקבלים ירכשו דירה כאן בסביבה.

ליה שמטוב: הילדים כבר הולכים לבית הספר

רותי כהן: אני מסכימה אתך.

רותי כהן: אנחנו עובדים על זה הרבה אבל כאשר הסבתא בחולון לוחצת שהבת שלה תבוא לגור לידה ותעזור לה ותטפל בה, זה מאוד קשה לשכנע אותם לגור כאן.

רותי כהן: אני יכולה לומר שכאן חל שינוי ואני חושבת שיש לנו קרוב ל-15 משפחות שקנו בקריות, דבר שלא היה לפני כן.

משה הראל: לפני כן היה לנו אתר קרוואנים גדול בחצרות יסף ועשרות משפחות אתיופיות רכשו דירות.

משה הראל: לדוגמה, בקריית מוצקין, בלי הכוונה של אף אחד, ברחוב קדיש לוז, הם רכשו בניין שלם ואת זה עשה התהליך שהם עברו.

רותי כהן: אני מדברת על מרכז הקליטה שלנו.

משה הראל: לאחרונה הקהילות בצפון – חוץ מחיפה – הן קהילות של ביתא ישראל, עולים ותיקים, והם מתרחקים מהקהילות האלה.

משה הראל: אין קשר בין מקום העבודה והמקום בו הם רוכשים את הדירה.

משה הראל: השיקולים שלהם הם אחרים לגמרי.

משה הראל: אנחנו משכנעים אותם לרכוש דירה אבל אנחנו לא מכוונים אותם.

משה הראל: בשום אופן לא.

דבורה גיני-מלכי: במרכז הארץ יש יותר עבודה והם משוכנעים שכמאבטח או מנקה בסופרמרקט זה לא שהם יפסידו כאן את עולמם והם לא ישיגו את זה שם.

דבורה גיני-מלכי: בכל אופן, בפתח-תקווה יש יותר סופרמרקטים מאשר יש בקריית ים מה גם שהסיוע המשפחתי מאוד משמעותי.

דבורה גיני-מלכי: כל אחת רוצה שאימא שלה תשמור על הילדים שלה כשהם לא מרגישים טוב והיא צריכה ללכת לעבודה.

30083: מצטרף אלינו משה באטה שהוא אחראי על הגישור במשרד הקליטה ועושה עבודה נהדרת.

משה באטה: שאלת לגבי השוני.

משה באטה: אני חושב שיש היום מגמה שיהיו יוצאי אתיופיה בניהול של מרכזי קליטה דבר שלא היה לפני שנים עת אני עליתי לישראל, אז לא הייתה מגמה כזאת.

משה באטה: היום יש מגמה שיוצאי אתיופיה יהיו בהנהגה ויקלטו.

משה באטה: הם היו נקלטים והיום הם קולטים, דבר שהוא מהווה את אחד השינויים.

משה באטה: מאוד חשוב להעביר את המקל.

משה באטה: פעם העולה הלך איכשהו ולא מצא אבל היום יש הדגשה מהמנכ"ל לפיה אנחנו מעבירים את העולה למישהו אחר וכתובת אחרת מקבלת אותו.

משה באטה: זה שינוי שאנחנו מלמדים את העולה.

רותי כהן: נמצאים כאן שלושה עולים שהם נציגי העולים שלנו.

רותי כהן: בכמה מלים הם יספרו על עצמם ועל הכיתה שלהם.

אדיסו: אני שמח להיות אתכם כאן.

אדיסו: קודם כל אספר לכם על עצמי.

אדיסו: עליתי לארץ לפני 11 חודשים עם אשתי והילדים שלי.

אדיסו: באתיופיה עבדתי כשוטר במשטרה, כפקיד מודיעין.

אדיסו: אחרי שעליתי לישראל למדתי באולפן קריית ים במשך חמישה חודשים ולאחר סיום אולפן א', עכשיו אני לומד באולפן תעסוקתי.

אדיסו: הייתי בראיון במשטרת חיפה ובמשטרת תל-אביב מפני שאני רוצה לעבוד במשטרת ישראל מאחר שזה מקצועי.

אדיסו: עדיין לא קיבלתי תשובה ואני צריך לעבור מבחן נוסף אליו אוזמן בעוד חודשיים.

אדיסו: אף על פי שעליתי לישראל, אני לא מרגיש טוב מפני שאימא שלי והמשפחה שלי נשארו באתיופיה.

אדיסו: אני לא יכול לשלוח לאמי כסף ולעזור לה מפני שאנחנו מקבלים מעט כסף וההכנסה שלנו נגמרת באמצע החודש.

אדיסו: אני גם לא יכול להרגיש טוב כאשר ההורים שלי באתיופיה ואני כאן.

אדיסו: ממשלת ישראל הפסיקה להעלות את ההורים שלנו ואת המשפחות שלנו ואני לא יודע למה.

אדיסו: אימא שלי מחכה לעלות לארץ ישראל ביחד עם הילדים שלה וזה שהיא לא באה גורם לי לא להרגיש טוב.

אברהם מיכאלי: איפה הם נמצאים היום?

אדיסו: בגונדר.

אבדג'ה: עליתי לישראל לפני שנה.

אבדג'ה: אני נשוי ויש לי ילד אחד.

אבדג'ה: באתיופיה התחלתי ללמוד באוניברסיטה כלכלה אבל החלטתי לעלות לארץ ישראל ולכן הפסקתי את הלימודים.

אבדג'ה: אני רוצה להמשיך ללמוד כאן כלכלה באוניברסיטה ולכן אני רוצה שיעזרו למשפחתי.

אבדג'ה: אבי נמצא עדיין באתיופיה.

אבדג'ה: אני חיכיתי בגונדר במשך עשר שנים עד שעליתי לישראל.

אבדג'ה: יצאתי מצ'לדר – שם נולדתי – לגונדר עת הייתי בן 18 ועליתי לישראל בגיל 28.

אבדג'ה: חיכיתי בגונדר במשך עשר שנים.

אבדג'ה: האנשים שעובדים במרכז הקליטה הם טובים, מתנהגים יפה ועוזרים לנו בכל הדברים להם אנחנו זקוקים.

אבדג'ה: המנהלת שלנו היא לא רק מנהלת אלא גם מטפלת בנו כמו אימא.

רותי כהן: אנחנו מנסים להכניס אותו למכינה באוניברסיטת חיפה דרך מינהל הסטודנטים.

רותי כהן: אנחנו מקווים שהוא יצליח להתקבל למכינה ויתחיל ללמוד.

ליה שמטוב: את העברית הם למדו כאן?

רותי כהן: כן.

אברהם מיכאלי: יפה מאוד.

אברהם מיכאלי: העברית שלכם היא כמו העברית של עולים שנמצאים בארץ כבר עשר שנים.

אסתר: עליתי לישראל עם הבן שלי לפני שנה.

אסתר: אני מאוד שמחה להיות כאן.

אסתר: חיכיתי לעלייה זמן רב בגונדר וחלמתי על ישראל זמן רב.

אסתר: אבא שלי הגיע לישראל לפני 24 שנים, אבל אני גדלתי עם אימא שלי שהיא לא יהודיה.

אסתר: זמן רב חשבתי מתי אגיע גם אני לישראל וחיכיתי שם שמונה שנים עד שהגעתי לכאן.

אסתר: קודם לקח זמן רב עד שהתקבל האישור עבורי אבל הייתה תקווה ואכן בסוף הוא הגיע ועליתי, אבל עכשיו הפסיקה העלייה לישראל ואנשים רבים מחכים בגונדר וזה כאשר המצב הכלכלי באתיופיה הוא קשה.

אסתר: בכל זאת אנשים מקווים לעלות לישראל והם מחכים בגונדר.

אסתר: בגונדר שכר הדירה הוא יקר מאוד וגם אין להם אוכל לקנות אוכל ולבוש.

אסתר: למה הפסיקו להעלות אנשים לישראל?

אסתר: לא קיבלנו תשובה על זה.

אסתר: מרוסיה אנשים מגיעים לישראל, מאמריקה מגיעים לישראל, ולמה לא מגיעים מאתיופיה?

אסתר: הפסיקה העלייה רק מאתיופיה ולא ממקומות אחרים.

אסתר: אני מבקשת שתעזרו לנו כך שהמשפחות שלנו יגיעו לכאן.

אסתר: אני מקווה שהמשפחה שלי תגיע ונוכל להרגיש כאן טוב.

ליה שמטוב: בגלל זה אנחנו כאן.

ליה שמטוב: שמענו אתכם ואנחנו יודעים את הבעיות.

ליה שמטוב: הגענו, ראינו ושמענו ואני מקווה מאוד שממשלת נתניהו תביא את כל האתיופים שהם זכאי עלייה ובעזרת השם הם יגיעו לכאן ותוכלו להתאחד עם המשפחות שלכם.

אברהם מיכאלי: אני חושב שהנושא הזה נדון לא פעם אחת.

אברהם מיכאלי: זאת לא סוגייה פשוטה אבל החליטו שמעלים אותם.

רותי כהן: הם לא יודעים שיש החלטה כזאת.

אברהם מיכאלי: אני מדבר כרגע על ההחלטה הקודמת.

ליה שמטוב: ההחלטה קיימת.

אברהם מיכאלי: הממשלה החליטה באוקטובר וכרגע אין שינוי בהחלטה.

אברהם מיכאלי: אני מייצג סיעה, היושבת-ראש מייצגת סיעה, ואנחנו לא ניתן לממשלה שבגלל כסף או בגלל שיקולים כלכליים לא יעלו יהודי אתיופיה.

אברהם מיכאלי: זה בלי נדר הבטחה שלנו לפחות בשם הסיעה שלי.

אברהם מיכאלי: אנחנו נילחם נגד זה וכל מי שזכאי לעלות, יעלה לארץ ישראל בעזרת השם.

30083: תודה רבה.

30083: תודה רבה לאדם, לעיריית קריית ים, על העזרה, על התמיכה ועל שיתוף הפעולה שקיים.

30083: למרכז הקליטה יש מערכת יחסים מאוד טובה עם העירייה שעוזרת מאוד.

30083: באמצעותך אני רוצה למסור תודה לכל מי שהיו שותפים בשם מרכז הקליטה, בשם הסוכנות היהודית ואני מניח שגם בשם משרד הקליטה.

30083: גבירתי היושבת-ראש, הזמן הוא שלך.

30083: ברגע שתאמרי, אנחנו נקום ונצא לסיור.

ליה שמטוב: נצא לסיור.

רותי כהן: כאן אתם רואים שהם מקבלים תרגילים מתוקשבים והם עושים עבודה אישית.

רותי כהן: יש להם ציוד בצד והם בעצמם רואים איך הם מתקדמים באופן אישי.

קריאה: יש לי בעיה.

קריאה: אחותי באתיופיה נפטרה וארבעת הילדים נשארו בבית.

אברהם מיכאלי: מתי זה קרה?

קריאה: לפני חודשיים-שלושה.

ליה שמטוב: הילדים עם אבא?

קריאה: כן.

אברהם מיכאלי: האבא והילדים לבד?

אברהם מיכאלי: יש עוד משפחה?

קריאה: יש עוד אחות.

אברהם מיכאלי: ביקשתם באופן מיוחד בגלל הטרגדיה להעלות אותם לארץ.

קריאה: כן.

אברהם מיכאלי: צריך לשאול את אלי כהן אם הסוכנות יודעת שזה משהו ספציפי ולא מקרה רגיל.

אברהם מיכאלי: אפשר להעביר אלינו פרטים.

דבורה גיני-מלכי: אנחנו ניקח את הפרטים ואת השם ונעביר לוועדת העלייה והקליטה.

אברהם מיכאלי: אנחנו נבדוק את זה באופן ספציפי, אם אפשר לעשות משהו אפילו בלי להמתין.

דבורה גיני-מלכי: אנחנו נעביר את השמות לחברי הכנסת והם יטפלו.

אברהם מיכאלי: תכתוב את שמות הילדים.

אברהם מיכאלי: תעבירו לנו את זה ואנחנו נבדוק איפה אפשר לעזור, בלי נדר.

אברהם מיכאלי: לגבי כל היהודים, כבר דיברנו.

אברהם מיכאלי: דעו לכם שאנחנו נעשה הכל.

אברהם מיכאלי: מדברים עכשיו על ביטול התוכנית להעלות את היהודים, אני מודיע לכם שבעזרת השם זה לא יהיה.

אברהם מיכאלי: אנחנו נילחם כולנו ביחד, כל המפלגות, כדי שכן יעלו בקצב עליו החליטה הממשלה.

אברהם מיכאלי: תבינו שבעזרת השם זה יסתדר.

אברהם מיכאלי: אל תהיו מוטרדים.

דוד יאסו: אני במקרה מכיר גם את אביו זיכרונו לברכה ויודע איזה איש מיוחד הוא היה.

דוד יאסו: אנחנו ניסינו באופן חריג להביא אותם ארצה לשלושים.

אברהם מיכאלי: האבא נפטר בארץ?

דוד יאסו: כן.

דוד יאסו: האבא נפטר לא מזמן בארץ.

דוד יאסו: הוא היה איש מכובד מאוד.

אברהם מיכאלי: הוא מדבר על אחותו שנפטרה ונשארו ארבעה ילדים.

דוד יאסו: הוא אומר שיש לו בגונדר שתי אחיות.

דוד יאסו: אחת נרצחה על ידי אנשים שם ואין מי שיטפל בארבעת הילדים שלה והם נמצאים לבד בגונדר.

דוד יאסו: אחת הילדות ראתה את הרצח של אימא שלה, היא בת 11, ועכשיו היא מאוד חולה וכבר לא שולטת בעצמה.

דוד יאסו: כרגע אין מי שיטפל בילדים האלה.

דוד יאסו: אבא שלהם היה עובד ממשלה ובגלל העבודה שלו אין מי שיטפל בילדים האלה והם ללא השגחה.

דוד יאסו: הוא מבקש שהילדים יתאחדו עם הקרובים שלהם.

אברהם מיכאלי: מי יטפל בהם בארץ?

דוד יאסו: הקרובים נמצאים כאן.

דוד יאסו: נמצאת כאן המשפחה המורחבת והיא יכולה לסייע או שבמקרים כאלה גם מדינת ישראל תעזור.

אברהם מיכאלי: ביקשנו ממנו שיעביר פרטים ואנחנו נבדוק אפשרות עזרה.

קריאה: אני באתי עם שני ילדים לארץ ויש לי עוד שבעה ילדים שממתינים באתיופיה לעלייה.

אברהם מיכאלי: מה הסיבה להפרדה בין הילדים?

קריאה: אלה נשואים ומי שנשוי לא יכול לבוא.

קריאה: לכן באתי אני עם שני ילדים קטנים, אבל הילדים הגדולים הנשואים לא הגיעו.

אברהם מיכאלי: לצערנו זה לא מקרה ראשון שאנחנו שומעים על הפרדה בתוך המשפחות.

אברהם מיכאלי: זאת בעיה כללית יותר.

קריאה: אני לא יודע מה אני אוכל, מה אני שותה ואין לי מושג מה אני עושה כאן כי הילדים שלי נמצאים שם.

קריאה: מה שנותנים לי כאן בשביל לאכול, אני לוקח מעצמי ולא אוכל אלא מעדיף לשלוח כסף לילדים שלי שם.

אברהם מיכאלי: הילדים הם זכאי עלייה?

דוד יאסו: אני מניח שהוא זכאי עלייה, כך שהילדים שלו כביכול לא זכאי עלייה אבל ההפרדה הזאת קורעת לב.

דוד יאסו: עדיף לומר לאבא שהוא לא מגיע מאשר לגרום להם להיות במרחק כזה.

דוד יאסו: זה לא אנושי.

ליה שמטוב: שמענו את הדברים ונעביר אותם הלאה.

אברהם מיכאלי: תסביר להם שדוד והחברים גם ממשרד הקליטה וגם מהסוכנות כל הזמן מטפלים בבעיה הזאת.

קריאה: גם לי יש משפחה באתיופיה, אחי ואחותי, שלא הגיעו לכאן.

ליה שמטוב: אתה נשוי?

קריאה: כן.

אברהם מיכאלי: אתה באת עם אשתך?

קריאה: כן.

אברהם מיכאלי: מכל המשפחה, אתה היחידי שנמצא בישראל?

קריאה: לא, יש לי כאן משפחה.

קריאה: יש לי אח בישראל.

ליה שמטוב: איפה הוא גר?

קריאה: במרכז הקליטה.

ליה שמטוב: באתם ביחד.

קריאה: אנחנו קרועים כי המשפחות שלנו שם ואנחנו כאן.

אברהם מיכאלי: זה ידוע לנו ואנחנו מטפלים בזה.

אברהם מיכאלי: דעו לכם שאנחנו לא נרפה בעזרת השם ונעשה כמה שאנחנו יכולים ככנסת.

אברהם מיכאלי: הממשלה תעשה עשרים חשבונות, אותנו זה לא מעניין.

אברהם מיכאלי: אנחנו לא נוותר על העניין הזה.

אברהם מיכאלי: דעו לכם שיש לכם תמיכה מאוד גדולה מצד הרבנים וזה מאוד קובע כאן.

אברהם מיכאלי: כמעט כל הרבנים הקובעים היום הם אתכם וזה מאוד חשוב.

אברהם מיכאלי: בעזרת השם נשתדל לעזור כמה שנוכל, היושבת-ראש, אני וחברים אחרים.

ליה שמטוב: אם נצטרך לעשות כמה ישיבות של ועדת העלייה והקליטה, נעשה זאת.

אברהם מיכאלי: אתם עכשיו רק תלמדו.

אברהם מיכאלי: אתם צריכים להיות חזקים כי כאשר יגיעו ההורים תוכלו לעזור להם.

קריאה: תודה על המפגש הזה.

קריאה: אנחנו באנו לכאן לפני שנה אבל המשפחה שלנו לא אתנו.

קריאה: אנחנו מבקשים שתעזרו לנו.

ליה שמטוב: אנחנו מבינים את זה, אבל אם אתם לא תלמדו עברית, לא תעבדו קצת, יהיה לכם קשה לקבל את המשפחות כשיגיעו.

ליה שמטוב: אתם הראשונים שצריכים לקבל את המשפחה וכדי לקבל את המשפחה אתם צריכים קצת לעמוד על הרגליים וזה אומר קודם כל לדעת עברית.

ליה שמטוב: אנחנו מבינים שהראש שלכם עדיין שם עם המשפחות, אבל אתם צריכים לעשות הכל.

ליה שמטוב: אתם כבר הגעתם לארץ ואתם צריכים ללמוד, לעבוד, לדאוג למשפחה ותאמינו לי שכשיבואו ההורים שלכם, האחים והאחיות, יהיה להם יותר קל כי אתם כבר תדעו הכל.

ליה שמטוב: אם הם יגיעו ואתם עדיין תצטרכו עזרה, יהיה קשה גם לכם וגם להם.

ליה שמטוב: תעשו הכל כדי לעמוד על הרגליים כך שתוכלו לעזור להם.

אברהם מיכאלי: בהצלחה לכולם.

דבורה גיני-מלכי: חברים, חברת הכנסת ליה שמטוב וחבר הכנסת אברהם מיכאלי באו לבקר אתכם.

ליה שמטוב: שלום.

ליה שמטוב: באנו לבקר והתרשמנו מהמקום.

ליה שמטוב: אני מבינה שאתם לומדים עברית.

קריאה: לא כולם.

אברהם מיכאלי: יודעים עברית?

קריאה: כן.

אברהם מיכאלי: אני רואה שבשבוע הבא הם חוגגים את יום ירושלים.

דבורה גיני-מלכי: נכון.

קריאה: המשפחות שלנו שם ואנחנו כאן ולכן אנחנו לא כל כך מבינים את מה שמלמדים אותנו.

אברהם מיכאלי: זה נושא שכבר עלה.

דבורה גיני-מלכי: הדאגות מפריעות להם ללמוד.

אברהם מיכאלי: מאמינים להם.

ליה שמטוב: אם אתם תהיו אופטימיים, זה יעזור למשפחה שלכם.

ליה שמטוב: אם אתם כל הזמן דואגים, הכל עובר למשפחות.

ליה שמטוב: תהיו אופטימיים ותראו שהם יגיעו לכאן בעזרת השם והכל יהיה בסדר.

קריאה: ממה שאנחנו מקבלים, את המנה שאנחנו מקבלים אנחנו מחלקים.

קריאה: אם הם לא שבעים, גם אנחנו לא שבעים.

קריאה: אנחנו מודאגים וגם הם מודאגים.

קריאה: למה לא לאחד אותנו כך שנהיה כולנו בראש שקט?

קריאה: יש מקרים שאימא הגיעה והבת לא הגיעה או להפך.

קריאה: כל מה שאנחנו לומדים כאן, בקושי נקלט.

קריאה: לכן אנחנו מבקשים למצוא לסוגייה הזאת פתרון.

קריאה: יש לי אחות שבשנת 1991 מילאה טפסים אבל אין תשובה והיא עדיין ממתינה בגונדר.

דנה גורדון: היא ממתינה מ-1991?

משה באטה: יכול להיות שהיא טעתה ורצתה לומר מ-2001.

ליה שמטוב: שמענו את הבעיה ונראה שאותה בעיה קיימת אצל כל המשפחות.

קריאה: לי נשארו שם שבעה ילדים.

אברהם מיכאלי: הם נשואים?

קריאה: כן.

אברהם מיכאלי: הפתרון לבעיה הזאת עומד אצלנו בסדר עליון מבחינתי.

30083: אני מוכרח להודות שפעם ראשונה אני נפגש עם יושבת-ראש ועדת העלייה והקליטה, חברת הכנסת ליה שמטוב, באופן יותר צפוף.

30083: יש לנו בעיה חיובית אתה מכיוון שהיא מבינה בעלייה, מבינה בקליטה, חוותה את זה בעצמה ויודעת בדיוק למה צריך מרכזי קליטה.

30083: אני לא יודע איך בחרתם את שני מרכזי הקליטה, אבל כנראה שבכל זאת חשבתם על כך.

30083: ראינו מצד אחד את הנושא של אתיופיה אבל כאן הסיפור הוא אחר לחלוטין.

30083: במרכז הקליטה בכרמיאל תראו התייחסות אחרת ותראו את חשיבות מרכזי הקליטה בכל נושא הצעירים.

30083: שמעתי ממך על התובנות שיש לך ואני עוד אצטרך לתת לך תשובות על השאלות שהצגת לי, דבר שאעשה בשמחה.

30083: חשוב לדעת יותר מכל, כמו שציינו במקומות אחרים, שגם כאן קיים שיתוף הפעולה עם המשרד לקליטת העלייה.

30083: אני לא אומר את זה כי אני חייב אלא אני אומר את זה כי אני רוצה וכי זה נכון לומר את זה.

30083: אני חושב שזה בכל זאת מערכת יחסים מקצועית ואיכותית עם המשרד לקליטת העלייה.

30083: על כך אמרתי תודה רבה ואני מנצל את ההזדמנות לומר תודה לכל אלה שנמצאים כאן.

ציונה אייזנשטט: אני עשור שנים בכרמיאל ו-18 שנים בסוכנות היהודית.

ציונה אייזנשטט: אנחנו מדברים היום על מרכז קליטה של כרמיאל שהוא חלק נפרד מהעיר, אבל הוא חלק בלתי נפרד מעוד הרבה דברים ואם אנחנו מסתכלים בראייה הוליסטית שמתחמת ומחברת בתוכה את הכל, עיר שאין בה אהבה וקליטה כמו כרמיאל, לא יכולה לקלוט לתוכה לא את תוכניות הצעירים שלנו ולא תוכניות נוספות.

ציונה אייזנשטט: אנחנו התכוונו היום שהמפגש יהיה קצת בלתי אמצעי.

ציונה אייזנשטט: זאת אומרת, אתם תשמעו קצת עולים, חלקם חדשים וחלקם ותיקים, ותראו בעצם מה מחבר אותם למקום הזה ולמה הם באים לעיר הזאת, ומה מחבר אותנו לעשייה של עבודה בסוכנות היהודית בכלל ובמרכזי הקליטה בפרט כמי שיודע שהשעון לא עוצר אף פעם.

ציונה אייזנשטט: אותו הדבר לגבי קדמא.

ציונה אייזנשטט: קדמא – קידום רוחנית אישית – היא תוכנית של עולים שמגיעים עם משפחותיהם ומפוזרים בכל הארץ.

ציונה אייזנשטט: הצעירים שבאים לכאן ומתחילים באיזשהו מרתון שאמור לנצח את הזמן שאותו הם לא הספיקו ללמוד או את הזמן שבו הם לא הצליחו לקבל כל מיני כלים לגבי החיים והם עושים את זה כאן במשך שנה.

ציונה אייזנשטט: זה לא הרבה, אבל הם עושים את זה יפה.

ציונה אייזנשטט: יש לנו את העולים של C

ציונה אייזנשטט: יש משפחות נוספות שהן בסידור מוקדם והן באות מכל העולם וגם אותן תכף תפגשו.

ציונה אייזנשטט: לפני שנמשיך לקטע הנוסף כי אחרי כן הם ילכו כי הילדים הגיעו כרגע מבתי הספר, אני רוצה לומר שהצוות שלי היום הוא קטן אבל איכותי.

ציונה אייזנשטט: יש לי את נירית שהיא העובדת הסוציאלית שלי והיא זו שבעצם מלווה את כל התוכניות בטוב ובפחות טוב.

ציונה אייזנשטט: יש את גל שהייתה רכזת תוכניות אבל היא מילאה את מקומה של חדוה, רכזת תרבות, שהיום חזרה מחופשת לידה.

ציונה אייזנשטט: אם כן, יש לנו גם את גל וגם את חדוה.

ציונה אייזנשטט: יש לנו את שושי שהיא עוזרת מינהלית שלנו והיא עושה עוד שני תפקידים נוספים.

ציונה אייזנשטט: נמצא כאן יוחנן שהוא מנהל המשק.

ציונה אייזנשטט: אנחנו נתחיל בתוכנית C

ניקולאי: (דבריו מתורגמים מרוסית לעברית).

ניקולאי: כשנרשמתי לתוכנית, שאלו אותי מה המקצוע שלי.

ניקולאי: אני במקצועי מורה למלאכת יד.

ניקולאי: כשהציעו לי את הקורס, הסבירו לי מה אעשה בו, מאוד אהבתי את הנושא ואמרתי שהמקצוע הזה מתאים לי, גם ללמוד משהו חדש וגם אני אוהב את התחום הזה.

ציונה אייזנשטט: כיתה שלישית של האולפן נפתחה לפני שבוע וכיתה ראשונה נפתחה לפני חודש וחצי.

ציונה אייזנשטט: יש לנו שלוש כיתות היות שהפרוייקט הוא גדול וכולל 37 משפחות שכבר נמצאות כאן.

ציונה אייזנשטט: האחרונה שהייתה צריכה להגיע ביום חמישי, כנראה תגיע במהלך השבוע.

ציונה אייזנשטט: 38 משפחות מחכות לאולפן עברית.

ציונה אייזנשטט: כל המשפחות נכנסו לאולפן עברית, כל הילדים שולבו במערכות החינוך ורק לאחר חמישה חודשים אנחנו בעצם מתחילים את הפרוייקט עצמו.

ציונה אייזנשטט: נכון להיום הם לומדים בבוקר עברית, אחר הצהרים קצת מסתדרים ורואים מה קורה, כאשר בעוד שבוע אנחנו רוצים להתחיל לתת מינוח של מושגים בנושא הפרסום ובנושא C

אברהם מיכאלי: מי יזם את הפרוייקט הזה?

ציונה אייזנשטט: שלושה משרדים עיקריים.

אברהם מיכאלי: מה קורה עם ארגונים תעשייתיים?

אברהם מיכאלי: זה מקצוע מאוד מבוקש בארץ.

אברהם מיכאלי: זה מקצוע שמאוד חסר בארץ וכל אחד נחטף לתעסוקה.

ציונה אייזנשטט: אחד הדברים העיקריים שלקחה על עצמה חברת סטטוס זאת אמירה בה היא כמעט בטוחה.

ציונה אייזנשטט: היא אומרת שבסיום הקורס תהיה השמה וזה הכי חשוב.

ציונה אייזנשטט: חברת סטטוס היא חברה ידועה שעובדת בחיפה.

ציונה אייזנשטט: היא יצאה למיין אותם והגיעה לכאן ביחד עם משרד הקליטה וביחד עם הסוכנות היהודית וביחד עם משרד התעשייה ואנחנו אכן מקווים שהקורס הזה יתחיל ב-1 באוקטובר.

ליה שמטוב: רק הבעל במשפחה משתתף?

ציונה אייזנשטט: עכשיו כן, מכיוון שיש הרבה.

ציונה אייזנשטט: המספר הכפיל את עצמו.

ליה שמטוב: זאת אומרת, המשפחה תלמד עברית ואחרי חמישה חודשים הם יעברו את הקורס.

ציונה אייזנשטט: היא יכולה גם להשתלב בכל קורס.

ציונה אייזנשטט: אנחנו ממוקמים נפלא בכניסה לעיר כאשר מימיננו ומשמאלנו יש את המרכז להכשרה מקצועית בו אפשר לבחור כל קורס שרוצים ורשאים לקבל אותו.

ציונה אייזנשטט: עולה עד עשר שנים רשאי לקבל כל קורס שהוא בוחר בו.

30083: כל קורס שיש לו סיכוי להשמה.

ציונה אייזנשטט: הם יהיו כאן במשך שנה, עד גמר הקורס עצמו.

ניקולאי: שלום לכולם.

ניקולאי: שמי ניקולאי ואני אח של אנסטסיה.

ניקולאי: אנחנו מאוקראינה ונמצאים בארץ שמונה חודשים.

ניקולאי: ההורים שלנו באוקראינה.

אנסטסיה: אני שמחה שאני כאן בתוכנית כי התוכנית מאוד עוזרת להתאקלם כאן במדינה.

אנסטסיה: יש הרבה דברים שאנחנו עושים בתוכנית והם מעניינים ועוזרים לנו להסתדר במדינה.

אנסטסיה: התוכנית עוזרת לחיינו בעתיד.

30083: מה את הולכת לעשות אחרי סיום התוכנית?

אנסטסיה: אחרי התוכנית אני מתכוונת להגיע לאילת ולעבוד שם.

אנסטסיה: אחר כך אני רוצה לבקר את ההורים באוקראינה.

אנסטסיה: קיבלתי צו גיוס ל-15 בדצמבר אבל עד דצמבר אני רוצה להתנדב לתוכנית סלה החדשה בכרמיאל.

ציונה אייזנשטט: אחד הדברים שעשינו היה להביא אותם ולא רק בודדים אלא יש לנו זוגות אחים גם בקדמא וגם בסלה.

ציונה אייזנשטט: זה רק אומר שההורים מאוד סומכים עלינו ולכן זוגות האחים מגיעים ויש הרבה כאלה.

ציונה אייזנשטט: אנסטסיה לא הספיקה לספר לכם שהיא גם מתנדבת.

ציונה אייזנשטט: היא קלטה את פרוייקט C

אברהם מיכאלי: מה גילאי הילדים?

ציונה אייזנשטט: מגיל 16 ושמונה חודשים.

ציונה אייזנשטט: הם אחרי סיום בית ספר ותנאי הקבלה הוא תעודת בגרות.

ציונה אייזנשטט: הקבוצה עצמה לא מכירה אחד את השני.

ציונה אייזנשטט: זה לא שהילדים באים מבית ספר מסוים אחד אלא כל אחד בא ממקום אחר, מכל רחבי ברית-המועצות לשעבר.

ציונה אייזנשטט: הם מגיעים לכאן וכאן נוצרות קבוצות.

אברהם מיכאלי: ניקולאי, מה אתה תעשה אחרי הסיום?

ניקולאי: אנחנו נוסעים לאילת ביחד ונוסעים ביחד לבקר את ההורים באוקראינה.

ניקולאי: הגיוס שלי יהיה ב-14 בפברואר.

ציונה אייזנשטט: היות שאין להם כסף, הם קצת בזבזו והיות שכך הם צריכים ללכת ולעבוד כדי לקנות כרטיס טיסה הביתה.

ציונה אייזנשטט: הם ילכו לעבוד בבתי מלון ויחסכו כסף, ייסעו הביתה לביקור, ומי שחוזר, חוזר ללימודים או חוזר לקראת גיוס לצבא, אבל זה טוב כיוון שהם הולכים למקומות מסודרים גם כשאנחנו עוזרים להם על ידי חברות כוח אדם לעבוד במקום מסודר.

ציונה אייזנשטט: החבר'ה האלה יכולים להרשות לעצמם לקנות את כרטיס הטיסה, לנסוע לבקר ולחזור אלינו שמחים ומאושרים .

אנסטסיה: רציתי לומר תודה רבה לציונה.

אנסטסיה: אנחנו ביקרנו כבר בהרבה מקומות בישראל.

ציונה אייזנשטט: אנחנו בקשר מאוד הדוק עם הצבא.

ציונה אייזנשטט: יש לנו כאן גם חיילים שמשרתים את העיר וגרים כאן.

ציונה אייזנשטט: אחד מהחובות שלהם הוא לעזור לנו בנושא הליכי גיוס וכל מה שקשור לצבא.

ציונה אייזנשטט: יש לנו יום חיול כאשר כל הילדים נוסעים כיוון שהם חייבים היום בצבא, אבל מי שרוצה לדחות את הגיוס, הצבא מקבל את זה באהבה ודוחה את הגיוס.

אניה: אני בת 17.

אניה: הגעתי לכאן לפני שמונה חודשים מאוקראינה.

אניה: ההורים שלי כאן וגם אחותי כאן.

אניה: אבא שלי נמצא כאן כבר עשר שנים ואמי ואחותי הגיעו אתי.

ציונה אייזנשטט: יש לך עברית נהדרת.

ציונה אייזנשטט: תודה רבה.

טניה: אני מרוסיה ואני בארץ כבר שמונה חודשים.

טניה: ההורים שלי ברוסיה ואחרי התוכנית אני רוצה לעשות פסיכומטרי ואחר כך לבקר אותם.

טניה: ברוסיה למדתי בבית ספר למוזיקה וכאן יש פסנתר וכשראיתי אותו שמחתי מאוד כי פסנתר הוא אורח חיי.

אברהם מיכאלי: מה את רוצה ללמוד בטכניון?

טניה: אווירונאוטיקה.

טוני: אני מבלארוס.

טוני: הגעתי לכאן לפני שמונה חודשים אחרי שסיימתי ללמוד בבית ספר.

טוני: אני מרוצה על כך שיש כאן לימודים כמו אנגלית, מתמטיקה ועברית.

מילה: אני מרוסיה.

מילה: הגעתי לישראל לפני שמונה חודשים.

מילה: אני בת 20 וברוסיה למדתי אדריכלות באוניברסיטה במשך שלוש שנים ורציתי להמשיך ללמוד גם כאן ואכן התקבלתי לבצלאל ועל כך אני שמחה מאוד.

מילה: אמרו לי שצריך ללמוד ארבע שנים לתואר ראשון אבל אני אלמד שנתיים-שלוש.

ציונה אייזנשטט: מה שנפלא בשלושת המחזורים האחרונים הוא ש-80 אחוזים מההורים באים לבקר כאן וזה נהדר.

ציונה אייזנשטט: מילת המפתח היא שהם מתגעגעים, בוכים הרבה וקשה.

ציונה אייזנשטט: יש לנו את אחד המדריכים המנוסים שנמצא כאן, אלכס, והוא אתנו שנים רבות והוא זה שמלווה ומכיר.

ציונה אייזנשטט: יש לנו עוד מדריכה ששמה גם אלכס אבל אלכס שרון.

ציונה אייזנשטט: על כל 25 ילדים יש מדריך שגר, ישן, אוכל, נושם אותם.

ציונה אייזנשטט: הקומות שלנו, הבניין הוא בן שמונה קומות, מחולקות על פי תוכניות ולכן בקומת בנים, גר בן, בקומת בנות, גרה בת ואין משהו אחר.

ציונה אייזנשטט: זה רק כך וזה מחולק על פי תוכניות ועל פי חלוקה מגדרית.

ציונה אייזנשטט: בהתחלה זה קשה והם יכולים לומר לכם שקשה וזה נכון ואמיתי, אבל לאחר מכן לאט לאט זה מסתדר בגלל החברויות.

ציונה אייזנשטט: הילדים מתחילים ליצור חברויות, לאט לאט מכירים, רואים שהשד לא גדול כל כך והדברים מסתדרים.

מרינה: אני מאוזבקיסטן.

מרינה: כשהחלטתי לנסוע לישראל לתוכנית סלה, החברים שלי שעברו את הלימודים בסלה אמרו לי שזה טוב מאוד שאני נוסעת לכרמיאל כי שם יש מרכז קליטה טוב מאוד, כי שם המנהלת היא ציונה שהיא טובה מאוד, ויש שם מדריכים טובים.

מרינה: אמרו לי החברים שאני אסתדר שם טוב וכך היה.

מרינה: כשאני אחזור לאוזבקיסטן אני אמליץ לכולם להגיע לתוכנית סלה בכרמיאל.

ציונה אייזנשטט: עד כאן תוכנית סלה.

ציונה אייזנשטט: יש לנו לפגוש עוד שתי תוכניות.

ציונה אייזנשטט: כמו שהבנתם, אצלנו כולם מנגנים ושרים ואנחנו נשמע עכשיו קטע מוזיקלי שינוגן על ידי סרגיי.

ציונה אייזנשטט: אגב, סרגיי הוא מיון שלי.

ציונה אייזנשטט: נפלה בידי הזכות לפני שנתיים ופגשתי חלק מהילדים אותם אני רואה היום.

ציונה אייזנשטט: זה סוגר לי איזשהו מעגל כי ההורים מסתכלים עלי ואומרים לי: היא לא רוסיה, יהיה בסדר, ניתן לך את הילד.

ציונה אייזנשטט: אם כן, חלק גדול מהילדים שיושבים כאן הם מיון שלי כשההבטחה היא מאוד קשה.

ציונה אייזנשטט: כשהילד הוא לא ילד פרטי שלך, אתה לוקח אחריות הרבה יותר גבוהה והמשא יותר כבד.

ציונה אייזנשטט: כשאנחנו כותבים אליהם מכתבים ומקבלים תגובות, התגובות הן טובות.

ציונה אייזנשטט: אנחנו עוברים לתוכנית השנייה שלנו שהיא מקבילה ל-סלה והיא תוכנית קדמא – קידום מוכנות אישית.

יודנוס: אני באתי לישראל מאתיופיה והגעתי כבר עם דיפלומה.

יודנוס: עכשיו אני לומד בפרוייקט קדמא.

יודנוס: בבוקר אני לומד באולפן ואחר הצהרים יהדות, מחשבים, מתמטיקה ואנגלית.

יודנוס: אמי נשארה באתיופיה ואבי בישראל.

יודנוס: אבי הגיע לישראל לפני 18 שנים.

ציונה אייזנשטט: יהודה הוא אגרונום במקצועו.

ציונה אייזנשטט: אביו מתגורר במבשרת ציון.

אברהם מיכאלי: בן כמה אתה?

יודנוס: בן 25.

מרי: נולדתי באתיופיה שם למדתי עשר שנים.

מרי: לישראל הגעתי לפני שמונה חודשים עם אבי.

מרי: אבי גר במרחביה ליד עפולה.

מרי: עכשיו אני לומדת בפרוייקט קדמא כאשר בין הדברים שאני לומדת, אני לומדת עברית, תורה, מחשבים, מתמטיקה ואנגלית.

מרי: בנוסף לכך אנחנו יוצאים לטיולים.

ציונה אייזנשטט: נשמע משפחות שהגיעו בסידור מוקדם.

אברהם מיכאלי: מה המטרה של קדמא?

ציונה אייזנשטט: אתה רואה כאן שניים שהם ברמה מעט יותר גבוהה אבל חלקם גם מגיעים בלי ידע בקריאה וכתיבה בסיסית.

ציונה אייזנשטט: המטרה העיקרית והראשונית של קדמא היא להביא אותם לידי קריאה וכתיבה בשפה העברית כאשר אחר הצהרים נלמדת גם קריאה וכתיבה בשפה האמהרית.

ציונה אייזנשטט: ילדים כאלה שמסיימים בהצלחה יכולים להגיע למסלול של השלמת השכלה תיכונית ולאחר מכן להגיע לאקדמיה.

ציונה אייזנשטט: ככל שהציונים שלהם גבוהים יותר וככל שהם מצליחים ללמוד את השפה ולעשות בה שימוש נכון, הם יכולים להגיע רחוק.

ציונה אייזנשטט: ילד, גם אם יש לו תואר אבל לא יצליח לעבור את מבחני הכניסה, יהיה לו מאוד קשה ולכן המטרה העיקרית כיום היא להגיע לרמה הגבוהה ביותר בעברית, באנגלית ובמתמטיקה.

ציונה אייזנשטט: זה מאוד קשה כי יוצא שהם לומדים ארבע שפות ON TIME.

ציונה אייזנשטט: זה לא פשוט.

ציונה אייזנשטט: הקבוצה הזאת צריכה להתמודד עם המון פערים אבל היא עושה את זה בהצלחה.

ציונה אייזנשטט: זאת הקבוצה השישית שאנחנו רואים בה פרוייקט ממדרגה ראשונה מכיוון שכ-80 אחוזים, כפי שאמרתי קודם, בהחלט יגיעו לאקדמיה רק אם ירצו בכך.

ציונה אייזנשטט: הם מתקבלים.

ציונה אייזנשטט: במכללת ספיר יש לנו 27 תלמידים.

ציונה אייזנשטט: בעמק יזרעאל, שלפני שנתיים היו לנו 18 תלמידים, שוב, זה תלוי בגודל הקבוצה אבל יחסית במספרים מעל לחצי שרוצים, מתקבלים.

ציונה אייזנשטט: החלק השני שלא רוצה או מתגייס לצבא או מוצא מקומות עבודה.

ציונה אייזנשטט: הגילאים הם שונים מסלה כי נקודת הפתיחה היא שונה.

ציונה אייזנשטט: יכולים להגיע לכאן עד גיל 28.

ציונה אייזנשטט: הקבוצה עובדת היטב.

ציונה אייזנשטט: למטפלות דורשים או בגרות או עשר שנות לימוד או מבחני כניסה של משרד התעשייה ומבחני עברית שהם לא פשוטים.

ורוניק: שלום לכולם.

ורוניק: העברית שלי לא כל כך טובה אבל אני רוצה לנסות ולדבר עברית.

ורוניק: אני באתי לישראל מברזיל לפני שישה חודשים ועכשיו סיימתי את האולפן.

ורוניק: באתי לכאן וכאן לא הייתה לי משפחה, לא היו לי חברים ולא הייתה לי שפה.

ורוניק: היה קשה מאוד לעולה חדשה להגיע אבל כאן קיבלתי הכל.

ורוניק: קיבלתי עזרה ממרכז הקליטה, קיבלתי עזרה מכל האנשים כאן, קיבלתי אפשרות ללמוד ולמדתי באולפן א', גם הילדים שלי קיבלו אפשרות ללמוד, קיבלתי דירה, קיבלתי עזרה ואני רוצה לומר שמרכז הקליטה היה הפתרון שלי כאן.

ורוניק: אחרי שישה חודשים אני מרגישה טוב ויש לי כוח לחפש דירה ועבודה.

ורוניק: אני לא רוצה להישאר כאן וכאן אני באופן זמני כי עכשיו אני מרגישה טוב ואני רוצה להתחיל חיים חדשים.

איזבל: אני מדברת קצת מאוד עברית כי אני בארץ ארבעה חודשים ולומדת באולפן במשך חודשיים.

בלי עזרת המרכז לא הייתי מסוגלת לקבל עבודה ולמצוא דירה.

אני עוזבת את המרכז.

יש לי דירה ויש לי עבודה וכל זה לא היה אפשרי בלי עזרתה של ציונה ושל המרכז שעזרו לי להתאקלם, לי ולבני בן ה-15 שמאוד יהיה גאה להתגייס לצבא.

למרות שהוא נולד בארגנטינה הוא מרגיש שהוא כבר ישראלי.

הוא הולך לבית ספר ובשנה הבאה ילמד בכיתה י'.

יש לנו מדינה חדשה.

אנחנו אזרחי מדינת ישראל וכל זה תודות למרכז ותודות לציונה שהייתה אימא לכולנו.

קריאה: את נשארת בכרמיאל?

איזבל: כן, בכרמיאל.

איזבל: אני אוהבת את כרמיאל והבן שלי אוהב את כרמיאל.

איזבל: בעלי יבוא גם הוא ביום רביעי ואנחנו נשארים בכרמיאל.

ורוניק: אני רוצה להודות גם לחייל כי בכל יום בצהרים הוא עוזר לילדים לעשות שיעורי בית.

ציונה אייזנשטט: לוורוניק יש שני ילדים אותם היא מגדלת לבד.

ציונה אייזנשטט: כמו שאמרתי קודם, יש לנו כאן חיילים ובתמורה לזה שהם גרים כאן, הם מתנדבים בבתי ספר ובהרבה מאוד מסגרות אבל הם עוזרים בשיעורי בית לכל הילדים של כולם.

ציונה אייזנשטט: יש לנו 25 ילדי C

יוהנה: אני מדריכה של קבוצת צרפתים מטעם הסוכנות היהודית.

אילן: אני מהתוכנית של מסע.

אילן: אני בן 20 ובאתי מצרפת, מפריז.

אילן: רציתי לעשות את העלייה ובחרתי לעשות תוכנית של מסע.

אילן: אנחנו נהיה בישראל שנה אחת ואני הגעתי למרכז הקליטה לפני שלושה חודשים ולארץ הגעתי לפני חמישה חודשים.

אילן: אנחנו עוסקים בהתנדבות ואנחנו עוזרים במקום.

אילן: יש לנו הרבה פעילויות כמו בתוכנית סלה שם ערכנו טיולים ליום העצמאות או לפורים.

אילן: גם כאן יש חיילים שאפשר לקבל מהם עזרה.

אילן: אני חושב שזה מאוד חשוב עבורי לדעת כדי ללמוד על החיים כאן בישראל.

אילן: אחרי התוכנית אנחנו צריכים להחליט מה אנחנו רוצים לעשות, אם אנחנו רוצים להישאר בארץ או אם אנחנו רוצים לחזור.

ציונה אייזנשטט: יש לנו גם עולים מארצות-הברית.

כשנפגשתי לראשונה עם השליח במיאמי, משה בן-עמי, הצגתי את עצמי בפניו ואמרתי ששמי הוא שמואל הלפרין ואני רוצה לבוא לישראל ולגור בה.

אחרי יום הוא אישר את כל המסמכים שלי.

אני נמצא בכרמיאל כבר ארבע שנים.

הייתי במרכז קליטה במשך 10 חודשים.

אני אוהב את ישראל.

ציונה, אני אוהב את ציונה.

אני מרגיש שאני חלק מישראל.

השורשים שלי כאן.

הנשמה שלי כאן.

אחרי שלושה חודשים במרכז הקליטה, אנשים נראים כבר אחרת והם שמחים.

הבניין הזה מהווה את הכניסה הראשית לכרמיאל.

זה בניין שכל אחד רואה כשהוא בא לראשונה לכרמיאל.

אני מתנדב כאן ועוזר.

כשהקטיושות נפלו, קטיושה אחת כמעט נפלה על הבניין ועדיין רואים את הסימנים המעידים על כך.

אנחנו היינו כאן ותודה לאל אף אחד לא נפגע.

מאוד שמחתי כאשר ציונה ביקשה ממני לבוא ולדבר אתכם היום.

שאלתי מה אני יכול לומר למשלחת כל כך חשובה, והיא אמרה לי שאדבר מלבי.

אמרתי לבוס שלי הבוקר – אני עובד בלהבות הבשן – שאני בא לכאן.

מי שעזרה לי לקבל את העבודה הייתה ציונה.

ציונה אייזנשטט: יש עולים שעוזבים את העיר אבל באים לכאן.

ציונה אייזנשטט: הם יוצאים מכאן אבל שואלים מה יש לנו להציע.

ציונה אייזנשטט: אם אנחנו עושים כל מיני אירועים כמו יום הזיכרון, יום השואה, שבועות בפתח עכשיו, ראש השנה וכולי, הם רוצים לבוא ולהשתתף.

ציונה אייזנשטט: הילדים לא מוותרים לכם והם רוצים שתשמעו שהם גם שרים בעברית.

ליה שמטוב: תודה רבה.

ליה שמטוב: התרשמנו מכל הקבוצות ומכל התוכניות.

ליה שמטוב: אני משוכנעת יותר ויותר שעולים שמגיעים לארץ צריכים להיות במרכזי קליטה כי הצעדים הראשונים כאן הם קשים מאוד.

ליה שמטוב: אני לא אומרת שאחרי חצי שנה שהם יצאו או יקנו דירות, יהיה להם קל אבל כאן הם עוברים את התקופה הראשונה והיא קשה.

ליה שמטוב: לוקח זמן להתאקלם במקום חדש.

ליה שמטוב: עולה חדש, ולא משנה מהיכן הוא הגיע, מאתיופיה, מברית המועצות או מארצות הברית, הוא אותו עולה חדש.

ליה שמטוב: אני אמליץ בחום שעולים חדשים יגיעו למרכזי קליטה כך שלא נצטרך לסגור את מרכזי הקליטה שמטפלים בעולים.