הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 17, פרוטוקול מספר 61, 2007-06-12 13:00

שרה מרום שלו: צהריים טובים, אני מתנצלת בשם חבר הכנסת גדעון סער שלא יוכל להיות בישיבה, מאחר ויש לו התחייבויות קודמות.

שרה מרום שלו: אנחנו היום מציינים את יום המודעות הבין לאומית למניעת התעללות בקשישים.

שרה מרום שלו: יש לי פה, אני רוצה להקריא לכם מכתב שכתבה לי אחת הבנות של אמא מבאר שבע, אם זכור לכם המקרה שהיה שם, שהתעללו באישה קשישה בת שמונים ושלוש, ומה שהיא כתבה לי, היא ביקשה מאוד שאני אקריא את זה.

שרה מרום שלו: אני ביקשתי אותה להופיע אבל לא היה באפשרותה להופיע.

שרה מרום שלו: בתה של לנה אינה יכולה להגיע לדיונים.

שרה מרום שלו: לכן אני אקריא את המכתב שלה: "אמא אישה עדינה ושברירית.

שרה מרום שלו: אישה טובה שלא עשתה רע לאף אחד.

שרה מרום שלו: זה לא מנע מעבריין אלים לשדוד אותה, ממש במדרגות דירתה.

שרה מרום שלו: הוא היכה אותה באכזריות בפניה, זרק אותה מהמדרגות ולקח את התיק שלה, שאולי היו בו מאה חמישים שקל.

שרה מרום שלו: מאז היא מאושפזת וסובלת משפה עליונה קרועה, עצם בריח שבורה, יד שמאל משותקת, רגל שמאל מרוסקת, שטפי דם בפנים ובצוואר, שיניים שבורות וסיבוכים נוספים.

שרה מרום שלו: מאישה עצמאית שבישלה, ניקתה, ערכה קניות והתעניינה בחדשות היא הפכה לאישה שבורה מעוצמת הסבל והכאב.

שרה מרום שלו: המשטרה עדיין לא מצאה את השודד.

שרה מרום שלו: למרות שפנינו למשטרה וביקשנו שיבואו לתחקר אותה מייד אחרי האירוע, שיראו לה תמונות של עבריינים ושיבדקו את שיחות הטלפון שנעשו מהמכשיר שלה שנגנב אף שהמשטרה לא פעלה מספיק בעניין.

שרה מרום שלו: ביקשנו להיפגש עם מפקד המשטרה בבאר שבע ולא קיבלנו פגישה.

שרה מרום שלו: כשראיתי בטלויזיה קשישים שהוכו ונשדדו לא האמנתי שזה יכול לקרות לאמא שלי.

שרה מרום שלו: רציתי להגיד לכם אל תגידו לנו זה לא יקרה, כי זה קורה כל הזמן.

שרה מרום שלו: שמרו על עצמכם ועל הוריכם כי מסתובבים ברחובות ישראל אנשים ערלי לב וחמלה שמוכנים גם לרצוח אנשים חלשים, זקנים חפים מפשע.

שרה מרום שלו: " שלחנו מכתב למנכ"ל המשטרה בנדון וביקשנו תשובה.

שרה מרום שלו: גם אנחנו עדיין לא קיבלנו תשובה ממנכ"ל המשטרה.

שרה מרום שלו: יושב פה שר הגמלאים שלנו ואני נותנת לו את רשות הדיבור.

רפי איתן: תודה.

רפי איתן: ראשית אני רוצה לציין שנראה לי שאנחנו הגמלאים עשינו מהפיכה קטנה.

רפי איתן: שימו לב, קשישה וקשיש מייצגים את הקשישים.

רפי איתן: איפה זה היה קודם, זה לא היה.

רפי איתן: הפעם זה קורה.

רפי איתן: טוב, אני אתן כמה נתונים.

רפי איתן: היום זה יום המודעות הבין לאומי למניעת התעללות והזנחה של זקנים, שאנחנו קוראים להם קשישים.

רפי איתן: יש כל הזמן ויכוח איך אנחנו צריכים לכנות את עצמנו.

רפי איתן: זקנים, כפי שהתנ"ך מכנה את הזקנים, קשישים, כפי שהעגה הפופולרית היא אומרת, או גמלאים, אבל גמלאים יש גם בני חמישים, לא רק בני ששים ושבע.

רפי איתן: ואז זה ויכוח ארוך שאין לו סוף.

רפי איתן: אבל כולנו מבינים.

רפי איתן: יש כאלה שאומרים שאנחנו אזרחים ותיקים.

רפי איתן: גם זה נכון.

רפי איתן: ובכן בארץ הזו אנשים אחרי גיל שישים ושבע, או יותר נכון אחרי גיל שישים וחמש יש כעשרה, אחד עשר אחוז של האוכלוסייה.

רפי איתן: מהם כשמונה עשר אחוז הם קשישים שנתונים להתעללות, לאלימות או ללחץ כלשהו.

רפי איתן: ההתעללות בזקנים היא המראה של כולנו.

רפי איתן: חברה שמאפשרת לקשישים שבתוכה להיות חשופים להתעללות היא חברה שהקוד המוסרי והאנושי שלה לוקה.

רפי איתן: אני עומד כאן כשליחם, אני יחד עם שרה, עומדים כשליחיהם של הגמלאים או הקשישים על כל גווניהם, ואני רוצה להזכיר לכולנו שקיומם של זקנים חסרי ישע החשופים להתעללות היא חרפה שמלמדת שכל מערכות החברה לא עושות את מלאכתן, ובעיקר המודעות.

רפי איתן: בישראל של 2007 חיים בתוכנו קשישים עריריים שאין להם למי לפנות בעת מצוקה.

רפי איתן: ולצידם קשישים שחיים במחיצת בני משפחה בתוך המקום הפרטי והקרוב הזה, המקום שאמור להיות מקום של בטחון, חום ונחמה, הם סובלים מהתעללות והזנחה, וכאן אני מציין שזה לא רק במגזר היהודי, זה גם במגזר המיעוטים, כאשר המסורת בחלק ממגזרי המיעוטים שהזקן, תודה רבה, כמו שאומרים האסקימוסים, אתה זקן, לך, צא מחוץ למחנה ותגווע בקור.

רפי איתן: ותלך מהעולם.

רפי איתן: מדוע, מפני שאתה עול, אתה למעשה עול.

רפי איתן: אם אני אומר שתוחלת החיים הולכת וגדלה, ומה קורה, קורה שיותר ויותר אנשים, אם ניקח ילדים, אמהות שלא מסוגלות לעבוד וקשישים יחד, אנחנו מגיעים בערך לחמישים אחוז או שישים אחוז של החברה.

רפי איתן: ואז ארבעים אחוז של החברה צריכים לפרנס שישים אחוז.

רפי איתן: וזה הולך ונעשה יותר ויותר קשה.

רפי איתן: שבעה אחוזים מקרב הקשישים סובלים מהתעללות מילולית, הכוללת צעקות, השפלות, איומים, הגבלת חופש, מניעת שימוש בטלפון, נעילה בבית, והגבלת שימוש בכסף.

רפי איתן: יש קשישים שמנוצלים כלכלית על ידי מטפלים או בני משפחה שלוקחים מהם את קצבת הזקנה שלהם, מפעילים עליהם לחץ להעברת כספים בניגוד לרצונם.

רפי איתן: מחתימים אותם על מסמכים ומזייפים אותם.

רפי איתן: גם הקשישים העצמאים יותר, אלו שבעשרים ושמונה לחודש מקבלים את קצבת הביטוח הלאומי מהכספומט בבנק חשופים לתקיפה ושוד בדרך הביתה.

רפי איתן: אנחנו, זה אני יכול לספר הרבה דוגמאות, אני רק לא רוצה להאריך, אנחנו לקחנו על עצמנו מספר תפקידים.

רפי איתן: אני לא אמנה את כל התפקידים.

רפי איתן: התפקיד הראשון במיוחד ביום הבינלאומי הזה להחדיר למודעות של כל אזרח במדינה שהיום הוא צעיר ומחר הוא זקן.

רפי איתן: יש שיר על זה, כולנו, ואתם יכולים להסתכל על שרה ועלי, היינו פעם צעירים, לא סתם צעירים, והנה אתה מגיע לגיל שאתה מגיע ואז לפתע אתה הופך להיות תלוי.

רפי איתן: המודעות הזו, עלינו להחדיר לכל אדם ואדם, לכל אחד ואחד, מפני שהמודעות הזו נגד התעללות בקשישים היא למעשה התרופה המיידית למכה הזו.

רפי איתן: תודה.

טובה וינטרשטיין: צהריים טובים.

טובה וינטרשטיין: כמה מלים אולי קודם כל לגבי הנשים.

טובה וינטרשטיין: החומר שאני אגיש אותו עכשיו מבוסס על כמה מחקרים חדשים, מחקרים שכוללים את הסקר הראשון על התעללות והזנחת נשים בישראל, שלב ראשון ושלב שני שלו.

טובה וינטרשטיין: שלב ראשון נעשה על ההיקף של התופעה והשלב השני שעסק יותר בהבנה מבפנים על מהות התופעה והדינמיקה שלה, כמו גם עבודת MA שלי על סיפורי חיים של נשים מוכות זקנות ועבודת הדוקטורט שלי על פרספקטיבות של בני משפחה שנמצאים בתוך מערכת יחסים אלימה.

טובה וינטרשטיין: אני לא יכולה להמשיך מבלי לציין את עזרתם ותמיכתם של כל אותם עובדי קשישים ברשויות שסייעו במחקרים האלה וגם כמובן את המנחים.

טובה וינטרשטיין: בזמן הקצר שעומד לרשותי אולי אני אתייחס לעניין של הנשים, נשים זקנות בכלל ונשים זקנות ומוכות בפרט, שסובלות וחיות בצל אלימות.

טובה וינטרשטיין: הנשים הזקנות הן בבחינת הפחות נפקדות, הן מודרות מהזרם המרכזי, החברתי והיצרני.

טובה וינטרשטיין: הפעילות החברתית שלהן נובעת למעשה משני כוחות מרכזיים, הכוח הראשון שמעצב את החברה זה מה שנקרא אג'יזם, האג'יזם הוא מפלה את הנשים והגברים על רקע גיל, ובנוסף לאג'יזם יש לנו סקסיזם שמפלה נשים על רקע היותן נשים.

טובה וינטרשטיין: השילוב הזה שבין האג'יזם לבין הסקסיזם הוא למעשה בא לידי ביטוי ביחס שלילי כלפי נשים, הוא בא לידי ביטוי בסטנדרט כפול, ביחס לזקנה, גבר זקן למשל ניקח לדוגמא את קלינט איסטווד, הוא נחשב לגבר אטרקטיבי עדיין לעומת אם ניקח אישה זקנה היא כבר לא נחשבת אטרקטיבית, וכאן בא לידי ביטוי הסטנדרט הכפול, גם בזקנה מול גברים ומול נשים.

טובה וינטרשטיין: כמו כן האי שיוויון הזה קיים גם בהקשר לנחיתות כלכלית.

טובה וינטרשטיין: נשים בזקנתן נחותות ביכולת הכלכלית שלהן לעומת גברים.

טובה וינטרשטיין: אולי הדבר השלישי, גם הציפיות עתיד מבחינת המגדר גם הן שונות.

טובה וינטרשטיין: מצופה מהאישה לאורך כל החיים שלה, וגם בזקנתה לטפל.

טובה וינטרשטיין: אז אם במהלך החיים היא טיפלה בילדים, בהמשך היא טיפלה בנכדים ובזקנתה היא אמורה לטפל בגבר הזקן.

טובה וינטרשטיין: והקונספט הזה, אני בחרתי בכוונה בהרצאה הזאת לא להביא מספרים, מי שיבוא אחר כך לוועדה השנייה ישמע את המספרים, רציתי דווקא מהחוויה של אותן נשים על רקע של מצבי התעללות.

טובה וינטרשטיין: לכן הנשים הן בקונטקסט החברתי הזה נמצאות על רצף של מצבי אלימות, התעללות והזנחה בתוך המשפחה.

טובה וינטרשטיין: אני מתייחסת רק בתוך המשפחה.

טובה וינטרשטיין: אני לא מתייחסת למה שקורה מחוץ למשפחה.

טובה וינטרשטיין: ופה אולי אפשר, אני אדגים את המצבים האלה באמצעות שלושה אשכולות מרכזיים.

טובה וינטרשטיין: האשכול הראשון מתייחס לאלימות של בן הזוג לאורך החיים בהזדקנות.

טובה וינטרשטיין: האשכול השני מתייחס להתעללות של בני משפחה אחרים, כולל  ילדים, אחרים ונכדים.

טובה וינטרשטיין: והאשכול השלישי מתייחס למצבי הזנחה.

טובה וינטרשטיין: זאת אומרת אנחנו רואים שבניגוד לנשים לאורך מהלך חייהם בזקנתן נשים זקנות חשופות למעשה למצבי התעללות ואלימות לא רק מצד בן הזוג אלא גם מצד בני המשפחה ואחרים.

טובה וינטרשטיין: במחקר שנעשה למעשה עולה שניתן לאפיין וניתן לזהות טיפוסים עיקריים של אלימות של בן הזוג כלפי האישה הזקנה ולאורך החיים והזקנה.

טובה וינטרשטיין: הטיפול הראשון מתייחס לאלימות כשהיא חיה ופעילה.

טובה וינטרשטיין: למה הכוונה, לאלימות מתמשכת שהתחילה בראשית החיים והיא מתמשכת ורציפה ומתמידה לאורך ההמשך.

טובה וינטרשטיין: ואני אדגים פה באיזה שהוא ציטוט מדבריה של פנינה: "הייתי בת שתים עשרה וחצי, עוד לא היה לי מחזור.

טובה וינטרשטיין: מאז הוא לא ירד ממני.

טובה וינטרשטיין: רדף אחריי עד סוף החיים.

טובה וינטרשטיין: הוא אנס אותי באכזריות, הייתי חולה אחר כך, ממש הציק לי.

טובה וינטרשטיין: מאז תפס אותי.

טובה וינטרשטיין: איך אני יכולה להתחתן עם אחר.

טובה וינטרשטיין: זה היה בתחילת החיים.

טובה וינטרשטיין: בהמשך שלוש פעמים רצה להרוג אותי.

טובה וינטרשטיין: גם כשהייתי צעירה, כמעט ונכנס לבית סוהר, והייתי משחררת אותו.

טובה וינטרשטיין: לא נתן לנו שום חיים, שום דבר בבית.

טובה וינטרשטיין: הכל הייתי קונה.

טובה וינטרשטיין: כל החיים הייתי עובדת במשק בית, אפילו כשעבד לא נתן לי כלום.

טובה וינטרשטיין: והיום, זה סיוט בבית.

טובה וינטרשטיין: ככה כל יום.

טובה וינטרשטיין: אין סוף, אין הפוגה.

טובה וינטרשטיין: כל היום.

טובה וינטרשטיין: אני הולכת לבית החולים בגללו.

טובה וינטרשטיין: מרביץ לי, מאיים לרצוח אולי, לא יכולה.

טובה וינטרשטיין: עיקם אותי כולי.

טובה וינטרשטיין: אם לא הייתי מחזיקה את היד ככה הייתי שוברת את הראש.

טובה וינטרשטיין: כל השבוע אני עקומה, גם ככה הגוף שלי כבר גמור.

טובה וינטרשטיין: כל השבת לא יכולתי לזוז, כאבו לי כל העצמות.

טובה וינטרשטיין: הוא כל פעם מקלל ואני אומרת לו אולי תרד מהמלים האלה.

טובה וינטרשטיין: מספיק, אתה מבוגר, זקן.

טובה וינטרשטיין: שום דבר לא עוזר.

טובה וינטרשטיין: בתקופה האחרונה לא יכולתי יותר.

טובה וינטרשטיין: יושב לי על הוריד, על הנשמה שלי.

טובה וינטרשטיין: אתם מבינים שבזקנה הוא גם לא יוצא מהבית, הוא גם נמצא יותר בבית.

טובה וינטרשטיין: אם יחזור הביתה אני אהרוג אותו ואהרוג את עצמי איתו.

טובה וינטרשטיין: ואני חותמת עכשיו, אין לי בעיה עם זה, שחיטה אני יעשה לו אם יחזור הביתה.

טובה וינטרשטיין: שיהיה שם בבוץ שלו בבית האבות.

טובה וינטרשטיין: " אותו זקן הורחק לבית אבות, ואותה זקנה מדברת מתוך שהייה לבד בבית, ואנחנו רואים את ההבדל המשמעותי בין להיות אישה מוכה צעירה לבין להיות אישה מוכה זקנה, כאשר בזקנתה האפקט המצטבר של השנים של האלימות גם פועל על הגוף וגם למעשה פועל על הנפש.

טובה וינטרשטיין: והנזקים הגופניים יכולים להיות למעשה נזקים בלתי הפיכים.

טובה וינטרשטיין: הטיפוס השני כינינו אותו אלימות באוויר אקולוגיה אלימה.

טובה וינטרשטיין: אותם גברים אלימים הם בפועל הם פחות אלימים, יש גורמי הרתעה.

טובה וינטרשטיין: אבל למעשה האווירה נשארה אווירה אלימה.

טובה וינטרשטיין: ואני אדגים אולי בציטוט קצר: "אני לא זוכרת הרבה דברים על מה רבנו, כי כל דבר מקפיץ אותו.

טובה וינטרשטיין: הוא פצצה מתקתקת.

טובה וינטרשטיין: מאיפה הוא יביא את הפצצה, באיזה יום הוא יפעיל אותה, באיזה מקום, גם כשהיום הוא רגוע יותר בגלל התרופות.

טובה וינטרשטיין: " זאת אומרת שבפועל הוא לא מכה אבל האווירה, האקולוגיה של הטרור נשארת והיא לכודה באותה אווירה של טרור ופחד כפי שהיה במהלך החיים.

טובה וינטרשטיין: הטיפוס השלישי הוא כבר מלמד על שינוי, קראנו לו עוד מאותו דבר אבל אחרת.

טובה וינטרשטיין: למה הכוונה, הכוונה היא שאכן האלימות הפיזית נפסקה, אותה אלימות שהיתה דומיננטית במהלך החיים נפסקה בגלל התערבויות שונות או בגלל הפחד או בגלל נסיונות התגובה של האישה או בגלל מחלה של הגבר, אבל מה שקורה שבמקום האלימות הפיזית יש מעבר בולט לסוגים אחרים של אלימות.

טובה וינטרשטיין: ואומרת אישה אחרת, אני מדגימה באמצעות הנשים: "הוא לא מרביץ לי כמו קודם, הוא לא מכאיב לי בסימנים, הוא מכאיב לי בלב.

טובה וינטרשטיין: אמרתי לו אל תאיים עלי, עכשיו גמרנו, רק תרים יד עלי מייד תבוא המשטרה.

טובה וינטרשטיין: הוא לא מרים יד, אבל עם הפה שלו הוא הורג אותי.

טובה וינטרשטיין: " זאת אומרת המצבים יכולים להיות מצבים של התעללות מילולית קשה מאוד, וגם נתקלנו ופגשנו מצבים של אלימות כלכלית.

טובה וינטרשטיין: זאת אומרת שאותו גבר מפסיק להיות אלים פיזית, אבל מה שהוא עושה הוא פשוט סוגר את הברז.

טובה וינטרשטיין: והיות ואותה אישה אין לה מקורות הכנסה היא נשארת לפעמים ללא אפשרות לשלם חשבונות חשמל, מים ומזון.

טובה וינטרשטיין: עכשיו במצבים האלה של הטיפוס השלישי אנחנו עדים גם להיפוך תפקידים, מצבי ביניים, שאותו גבר נחלש כתוצאה מהמחלה, הוא אכן משתמש בסוגים אחרים של התעללות אבל האישה מרגישה עכשיו שהיא חזקה יותר, והיא מה עושה, היא בעצם מחזירה.

טובה וינטרשטיין: היא מתגמלת אותו בהתעללות מילולית חוזרת מולו או מצב אחר, שההתעללות היא הדדית.

טובה וינטרשטיין: כלומר שכל אחד מפנה את ההתעללות אחד כלפי השני.

טובה וינטרשטיין: והטיפוס הרביעי הכוונה להיות אלים דרך חולי.

טובה וינטרשטיין: אני מתארת פה למעשה מצבים שהאלימות מתמשכת ונמשכת למרות מצבי חולי.

טובה וינטרשטיין: אותו גבר יכול להיות חולה אחרי אירוע מוחי, אותו גבר יכול להיות חולה כתוצאה ממחלות אחרות והוא ממשיך באלימות.

טובה וינטרשטיין: ואומרת אותה אישה, אני מדגימה שני ציטוטים: "תראי, הוא תמיד היה עצבני, צועק, אבל כשנהייה חולה, וגם אני מטפלת בו וגם יצעק עליי וירביץ, אז לא סבלתי את זה יותר".

טובה וינטרשטיין: או מצב אחר, אומרת אישה אחרת: "אני הייתי ליידי, וגם עד עכשיו איך שאני נראית.

טובה וינטרשטיין: אני יוצאת, אף אחד לא יודע.

טובה וינטרשטיין: אני לא מדברת, לא מספרת, סודות מהבית אל תוציאי".

טובה וינטרשטיין: וזה אולי מדגיש את  הבדידות ואת החוויה הקשה של אותן נשים שהן חוות בכך שהן לא מספרות ונשארות עם מציאות החיים בתוך הבית.

טובה וינטרשטיין: וזה מעוגן באותה תפיסה שאותן נשים זקנות, בצעירותן היה מקובל שאלימות במשפחה היא סוד  משפחתי, זה חלק שלא מוציאים, לא מכבסים את הכביסה המלוכלכת מחוץ לבית.

טובה וינטרשטיין: ואותה תפיסה שהם גדלו הם משמרים גם במהלך החיים וגם בהזדקנות שלהם.

טובה וינטרשטיין: ואולי זה אחר כך אני אדבר על הקושי באיתור ובזיהוי, זה מקשה מאוד גם על האיתור והזיהוי של התופעה.

טובה וינטרשטיין: אשכול שני, דיברתי על האשכול הראשון של אלימות בין בני זוג, אני מדברת עכשיו על התעללות של בני משפחה אחרים, ילדים ונכדים.

טובה וינטרשטיין: המצבים האלה כוללים גם אלימות פיזית, גם התעללות נפשית, גם ניצול כלכלי, בידוד חברתי והפרת זכויות.

טובה וינטרשטיין: ואני רוצה להדגיש שהנושא של ניצול כלכלי עובר כחוט השני לאורך כל המצבים של ההתעללות כלפי נשים מצד בני משפחה אחרים.

טובה וינטרשטיין: אני אדגים פה.

טובה וינטרשטיין: אומרת אישה זקנה: "אני לא רבה איתו חס וחלילה (מדברת על הבן שלה, הבן חנניה בן ארבעים, וזו מרים בת שבעים וחמש) אני רבה איתו רק מתי שהוא מבקש ממני כסף.

טובה וינטרשטיין: אין לי הוא אומר.

טובה וינטרשטיין: אני מבשלת אוכל בשביל הילדים שלו.

טובה וינטרשטיין: באים לקחת אוכל והולכים.

טובה וינטרשטיין: כל אחד בא, תביאי לי עשרים שקל, חמישים שקל, אמרתי להם (זה כבר הנכדים, לא רק הילדים) אמרתי להם תעזבו אותי, אני לא יכולה, לתת לאבא שלכם סיגריות, לכם אוכל, ולהוסיף לכם כסף.

טובה וינטרשטיין: לפעמים אני מתעצלת לבשל בשבילי, אין לי כוח, אני אישה מבוגרת וחולה.

טובה וינטרשטיין: אבל אני עוזרת לעצמי להיות רעננה, יותר צעירה, הולכת למועדון, מתלבשת, מתאפרת, אוהבת לדבר, לצחוק, לספר בדיחות.

טובה וינטרשטיין: יש לי את כל המחלות שיש בעולם, עברתי ניתוחים, נכה ביד ימין.

טובה וינטרשטיין: אבל כשבא חנניה ומעצבן אותי כל המחלות מתעוררות.

טובה וינטרשטיין: אם יש לי כמה גרושים הוא חוטף לי אותם, בכוח.

טובה וינטרשטיין: תביאי לי את זה, אני צריך אותו.

טובה וינטרשטיין: אין לי סיגריות, אני מת, הראש שלי מתפוצץ.

טובה וינטרשטיין: אני רוצה למות.

טובה וינטרשטיין: הילדים שלי לא אכלו.

טובה וינטרשטיין: אני אהרוג את עצמי.

טובה וינטרשטיין: הוא מתחיל לתת מכות לראש שלו ובוכה כמו ילדה עד שהלב שלי נשבר.

טובה וינטרשטיין: הגעתי איתו כבר לעשרים אלף שקל הלוואה.

טובה וינטרשטיין: מאיפה אני אקח, מאיפה יחזיר לי.

טובה וינטרשטיין: אני גם רוצה לחיות.

טובה וינטרשטיין: אני מרגישה שהלב שלי מתפוצץ.

טובה וינטרשטיין: הוא ממלא לי את הלב שלי, הוא הולך ואני מתחילה לבכות.

טובה וינטרשטיין: מקבלת לחץ דם גבוה, כאבי ראש, הסוכר עולה לי, הוא עושה לי דברים על המצפון שלי".

טובה וינטרשטיין: זה מראה את המצב האמביוולנטי שאותה אמא נמצאת כאשר מצד אחד גם הבן וגם הנכדים נזקקים, הפתרונות הראויים לא נמצאים במערכות האחרות, והוא למעשה, אם נשתמש בשפה היומיומית מתעלק עליה.

טובה וינטרשטיין: הוא לא מרפה.

טובה וינטרשטיין: ובאופן המשכי, רציף, המצבים האלה מתרחשים, ואני ראיינתי באמת מספר רב של אנשים שהמצבים האלה חוזרים על עצמם.

טובה וינטרשטיין: אולי אני אלך לאשכול האחרון שמתייחס למצבי הזנחה.

טובה וינטרשטיין: מצבי הזנחה של חברי המשפחה.

טובה וינטרשטיין: ובמצב הזנחה אנחנו יכולים למצוא מצבים שההזנחה היא מכוונת, היא אקטיבית, שהיא נעשית בכוונה תחילה, על מנת לפגוע בזקן, אנחנו עדים למצבים של הזנחה לא מכוונת, שהיא נעשית הרבה פעמים מתוך חוסר היכולת של הילדים או בני המשפחה האחרים לטפל בזקן, ובין הסוגים אנחנו נמצא הזנחה פיזית, שיותר קשורה לסיפוק צרכי החיים הבסיסיים של הזקן, או הזנחה רגשית שקשורה לבידודו החברתי, והזנחה רפואית שקשורה לכך שהרבה מאוד זקנים לא מתאפשר להם לקבל את הטיפול הרפואי ההולם, המתאים, גם משום שאין את האמצעים הכלכליים וגם משום שלמעשה אין מי שייקח אותם, אין מי שידאג להם.

טובה וינטרשטיין: ואני אסיים אולי באחד מסיפורי ההזנחה הקשים, שמתארים מציאות של הזנחה שבסופו של דבר עלולה גם להוביל למוות.

טובה וינטרשטיין: וזה הסיפור.

טובה וינטרשטיין: אני ראיינתי, במקום שראיינתי, אני לא אזכיר את המקום כמובן, ראיינתי,  הסיפור הוא מונולוג שמובא על ידי בת, שהיא בעצמה בת חמישים וחמש, והיא מתארת את הזוגיות של ההורים שלה במשך ששים שנה, וכך היא מספרת: "אז זהו, אמא היתה עצמאית לגמרי ורוב היום היתה בחוץ ברחובות.

טובה וינטרשטיין: תקשיבו, היא היתה רוב היום ברחובות כדי לא להיות בבית עם אבא, כי הוא כל הזמן צועק, מקלל ומשפיל.

טובה וינטרשטיין: היא נפלה ואז היתה לה דלקת בברך.

טובה וינטרשטיין: איפה שהיתה לה פלטינה מלפני עשרים שנה.

טובה וינטרשטיין: וזה יצר דלקות.

טובה וינטרשטיין: הוא, האבא, התנגד לכדורים.

טובה וינטרשטיין: המנטליות.

טובה וינטרשטיין: לא ידעו מה זה רופאים.

טובה וינטרשטיין: המצב שלה התדרדר שלא קיבלה טיפולים.

טובה וינטרשטיין: אז מהרגל זה הקרין לה לדיכאון.

טובה וינטרשטיין: לא יכלה לזוז במשך חודשיים.

טובה וינטרשטיין: הסיר שמתחת למיטה, היא קמה, עושה בישיבה, ואז נהייה לה כחול בעיניים.

טובה וינטרשטיין: האחים שלי שבאו לבקר מצאו אותה שוכבת בצואה עם סימנים על הפנים, ואבא צועק עליה.

טובה וינטרשטיין: וגם אוכל לא היה בבית.

טובה וינטרשטיין: אין עליה השגחה, אין מטפלת, אין כלום.

טובה וינטרשטיין: הזעקתי את הרווחה, לקחו אותה לבית אבות.

טובה וינטרשטיין: שם היא נפלה והזרוע התפרקה לה.

טובה וינטרשטיין: עשו לה ניתוח, השיקום לא הצליח, עברה עוד ניתוח.

טובה וינטרשטיין: לפעמים עולה לי שהיא מתה מצער.

טובה וינטרשטיין: תמיד היתה שומעת ויכוחים.

טובה וינטרשטיין: שבוע לפני המוות האשימו אותי שאני לא יכולתי לטפל.

טובה וינטרשטיין: אמרתי להם גם אני עברתי משבר, לא יכולתי לקחת את זה על עצמי.

טובה וינטרשטיין: "     אולי התמונה הזאת משקפת יותר מהכל עד כמה המצבים של ההזנחה בסופו של דבר יכולים לא רק לפגוע באיכות החיים של הזקן אלא עלולים גם לסכן את חייו.

טובה וינטרשטיין: ואולי אנחנו בנקודות הדיון שאני מעלה פה, אפשר יהיה לפתוח את הדיון אחר כך.

טובה וינטרשטיין: חשוב לציין שאלימות איננה נפסקת, למרות הדיווחים שקיימים, שיש פחות פניות למשטרה ויש פחות פניות בכלל, למעשה האלימות איננה נפסקת וההנחה שבגלל הזקנה הגבר מפסיק להיות אלים, הוא לא.

טובה וינטרשטיין: האלימות פשוט היא פושטת ומשנה צורה.

טובה וינטרשטיין: זו נקודה ראשונה לדיון.

טובה וינטרשטיין: הנקודה השנייה היא, והזכרתי אותה קודם, ההסתרה ואי חשיפת האלימות היא מקשה על האיתור, על הזיהוי ועל ההתערבות.

טובה וינטרשטיין: נושא שלישי זה עמדות והתמודדות של אנשי מקצוע.

טובה וינטרשטיין: מצד אחד חלק עדיין שבויים באותה תפיסה שאין מה לעשות בזקנה.

טובה וינטרשטיין: זהו זה, הם סבלו כך וכך שנים, הם גם יגמרו את הקריירה שלהם ככה.

טובה וינטרשטיין: ולא מעט עובדים עדיין מאמינים וחושבים שלא ניתן להתערב ולא ניתן לשנות את המציאות הזאת, וזו גזירה משמים.

טובה וינטרשטיין: דבר נוסף, העומס על עובדי קשישים שהוא גם העומס של התיקים שקיים בלשכות בתחום הזיקנה פוגע באיתור, זיהוי וקיום טיפול מעמיק.

טובה וינטרשטיין: טיפול מעמיק שדורש ניהול טיפול, התייחסות לצרכים המיוחדים של הנשים, ודורש גם התייחסות למשאבים הכלכליים של האישה.

טובה וינטרשטיין: נשים שרוצות לעזוב באמת מההתנסות שלי גם כעובדת בשטח הן נתקלות בבירוקרטיה קשה, בהליך משפטי ארוך ומייגע.

טובה וינטרשטיין: והמימד של הזמן בזקנה הוא מאוד מאוד משמעותי.

טובה וינטרשטיין: מתחילים בהליך משפטי של גירושין או חלוקת רכוש, הוא לא יכול להתארך לחמש שש שנים.

טובה וינטרשטיין: נשים זקנות צריכות למצוא פתרונות מיידיים.

טובה וינטרשטיין: אנחנו עדים לכך שנשים זקנות חשופות לעיוותי דין לאורך שנים, עד שהמשפט לחלוקת רכוש בבית משפט לענייני משפחה מסתיים לוקח שנים.

טובה וינטרשטיין: בינתיים הן מוצאות את עצמן לבד, בינתיים הן מוצאות את עצמן נזקקות ונתמכות.

טובה וינטרשטיין: נקודה נוספת, התייחסות סלחנית עדיין לגבר האלים, הזקן, וקיים קושי לראות את מידת מסוכנותו.

טובה וינטרשטיין: ולא מזמן היינו עדים למקרה של זקן, בקניון מלחה בירושלים, שאף אחד לא צפה את המסוכנות שלו, כי הוא חולה והוא לוקח תרופות, וזה במידה רבה מטשטש את המסוגלות שלו גם להיות אלים.

טובה וינטרשטיין: באותה מידה.

טובה וינטרשטיין: נקודה נוספת, רצף התערבותי ויצירת סינכרוניזציה בין המערכות: מערכת הבריאות, מערכת הרווחה ומערכת אכיפת החוק, משטרה ובתי המשפט.

טובה וינטרשטיין: לא פעם הנשים האלה הזקנות מוצאות את עצמן מתהלכות בין כל הגורמים האלה מבלי שיש איזה שהוא תאום מערכות.

טובה וינטרשטיין: והנקודה האחרונה היא העלאת מודעות, שהיא חשובה מאוד גם בקרב אנשי המקצוע וגם כמובן בקרב הנשים שקשורות לזה.

טובה וינטרשטיין: תודה רבה.

טובה וינטרשטיין: אני פותחת את זה לדיון.

יצחק זיו: שלום לכולם, קודם כל אני מברך על זה שהוכרז יום נגד אלימות קשישים.

יצחק זיו: זה דבר שהתבקש וטוב שהוקמה מפלגת גמלאים כדי להעלות את הנושא הזה.

יצחק זיו: המפלגה הזאת הוקמה כדי לטפל בגמלאים.

יצחק זיו: נמצא כל דרך אפשרית כדי להקטין את הפגיעה בקשישים.

יצחק זיו: אם זה על ידי כספומטים, במקומות כמו בתי אבות, דיור מוגן, אנשים אשר על ידי הוצאת הכספים בימי התשלום לבנק משמשים כמקום שיש אנשים שמתנכלים להם.

יצחק זיו: אז ישנם אנשים שהם סמויים, שנמצאים במקומות האלה ליד הבנקים כדי לעמוד מקרוב על אנשים מסוכנים.

יצחק זיו: כל מיני דרכים כדי להבטיח את חייהם של הקשישים.

יצחק זיו: אם זה על ידי כפתור מצוקה.

יצחק זיו: ואנחנו נחפש כל דרך כדי להקטין את הפגיעה.

יצחק זיו: אנחנו מאחלים לכל הקשישים ולכל הגמלאים ולכל אזרחי המדינה בריאות ואריכות ימים.

יצחק זיו: תודה.

שרה מרום שלו: יושבת בינינו הגברת איטה פוגל, מחיפה.

שרה מרום שלו: זכור לכולנו מה שקרה לה לפני כמה חודשים, שהיא הותקפה בביתה על ידי שלושה נערים והיא עכשיו באה אלינו לספר לנו את כל מה שהיה שם.

איטה פוגל: תודה רבה שהזמנתם אותי.

איטה פוגל: מה שאני עברתי אני לא מאחלת לאף אחד.

איטה פוגל: או שלוש או ארבע חבר'ה עשו טריק, ניסו לכבות את האור.

איטה פוגל: זה היה עשרה לתשע בערב.

איטה פוגל: עשרה לתשע זה לא מאוחר.

איטה פוגל: אני יצאתי מהדלת וניסיתי להרים את הכפתור.

איטה פוגל: הצלחתי.

איטה פוגל: תוך שלוש שניות עוד הפעם ניסו לכבות, ויצאתי עוד הפעם, ואז רצו שלושה חבר'ה אחריי, סתמו לי את הפה והכניסו אותי הביתה.

איטה פוגל: מעל שעתיים או קרוב לשלוש שעות עינו אותי.

איטה פוגל: שמו לי מדבקה כזאת, פלסטר, שעתיים, שני בחורים סיבבו אותי, את העיניים ככה, וצעקו איפה הכסף.

איטה פוגל: איפה הכסף.

איטה פוגל: ביקשתי מהם רחמים, אם היה לי כסף הייתי נותנת לכם.

איטה פוגל: תנו לי מנוחה.

איטה פוגל: אני רק יכולה לתת לכם מתנה.

איטה פוגל: קחו לכם את המפתחות ואת האוטו.

איטה פוגל: ותשאירו אותי בחיים, כי יש לי נכדה אחת ואני רוצה לזכות לראות, אנחנו לא ניתן לך מנוחה עד שלא תתני לנו את הכסף.

איטה פוגל: אבל ריבונו של עולם, אם היה לי הייתי נותנת לכם.

איטה פוגל: אנחנו לא מאמינים לך.

איטה פוגל: בשום פנים ואופן.

איטה פוגל: והתחילו לקלל אותי והתחילו לאיים עלי, סובבו לי כל יד, עד עכשיו אני עושה פיזיותרפיה, עד עכשיו אני מרופא לרופא, אני עוד לא גמרתי, לא את המשפט ולא שום דבר.

איטה פוגל: וגם לא עם המחלות שלי.

איטה פוגל: דפקו לי את הראש, שברו לי של אוזן שמאלית, אני לא שומעת, עוד שלושה חודשים אני צריכה לעבור ניתוח.

איטה פוגל: ובכלל אני לא בנאדם.

איטה פוגל: יש לי אישה עשרים וארבע שעות, שאני לא זוכרת איזה יום היום, איזה יום מחר.

איטה פוגל: עקב הפחדים.

איטה פוגל: אני לא יודעת מה שיהיה הלאה.

איטה פוגל: מה שלי קרה אני גם לא מאחלת לאף אחד.

איטה פוגל: אם אנחנו באמת הגענו, איך שאתם קוראים לזה קשישים, אנחנו לא קשישים, סך הכל רוצים לצאת לפנסיה בכבוד.

איטה פוגל: אני עוד לא הספקתי לצאת לפנסיה.

איטה פוגל: בעלי היה חולה וחשבתי שאני אמשיך הלאה לעבוד.

איטה פוגל: במשך שלושה חודשים היו אצלי פעמיים.

איטה פוגל: פעם ביום, לא מצאו אותי בבית, ואחרי חודש וחצי עוד הפעם, בלילה.

איטה פוגל: וזה הסיפור שלי.

איטה פוגל: הסיפור הוא מזעזע.

איטה פוגל: זרקו עליי סיגריות, עינו אותי, אין לי מלים.

איטה פוגל: אומרים למישהו שהוא חוליגן, לגאידמק אומרים שהוא חוליגן.

איטה פוגל: הוא לא חוליגן.

איטה פוגל: אלה שעשו לי את הבעיה, אלה חוליגנים.

איטה פוגל: את העיניים ואת הרגליים ואת הידיים צריך להוריד להם.

איטה פוגל: בשבילי ועוד כמה מבוגרים.

איטה פוגל: אי אפשר ללכת, הם סוחבים את התיקים, סוחבים את הארנק, מה שיש כבר שם.

איטה פוגל: אלה לא אנשים, אלה חיות.

איטה פוגל: העונש הוא קל מאוד.

איטה פוגל: לשחרר אותם שבוע ימים בחופש הביתה, זה לא עונש.

איטה פוגל: או לקחת כיפה על הראש שיישב במשטרה שם זה לא עונש.

איטה פוגל: עונש צריך להיות עונש.

שרה מרום שלו: תודה רבה לגברת איטה פוגל.

רפי איתן: תודה רבה שבאת אלינו.

רפי איתן: ותודה רבה על ההדגמה החיה שהיא צריכה להיות סמל ודוגמא לכל ישראל.

איטה פוגל: לכל אחד זה לא טוב במי שזה פוגע.

יצחק זיו: אני דיברתי עם אחותך בזמן ששכבת בבית חולים.

איטה פוגל: לי אין אחות, יש לי שתי בנות.

יצחק זיו: אחת מהמשפחה, ואמרו לי מפורשות מבקשים ממך אל תגיע לבית החולים.

איטה פוגל: כן, אני הייתי חודש ימים בלי הכרה.

איטה פוגל: זה למה.

איטה פוגל: ואחר כך הייתי חודש ימים בראשון בשיקום.

איטה פוגל: ועכשיו אולי ארבעה חודשים זה פעם ראשונה שאני יוצאת מהבית.

יצחק זיו: הרבה בריאות.

יצחק גלנטי: רבותיי, אני אתחיל בנתונים יבשים של משרד הרווחה מינואר 2007.

יצחק גלנטי: שלושת אלפים ארבע מאות שמונים ושלושה קשישים התלוננו על כך שהם סבלו מאלימות.

יצחק גלנטי: אלף שלוש מאות וארבעה טופלו על פי חוק ההגנה על חסרי ישע.

יצחק גלנטי: ארבע מאות עשרים ושישה סבלו מאלימות גופנית קשה, שנזקקו לטיפול רפואי בבתי חולים.

יצחק גלנטי: רבותיי, אנחנו התדרדרנו למצב, החברה הישראלית התדרדרה למצב אלים, בלתי אפשרי.

יצחק גלנטי: עלינו לתת את הדעת כיצד אנחנו נערך לקראת הבאות.

יצחק גלנטי: אתחיל מכך שהתייחסות לקשיש בחברה המסורתית היתה שונה לחלוטין מאשר ההתייחסות היום.

יצחק גלנטי: המשפחה באה והעמידה את הקשיש, את הזקן, כמוסד בפני עצמו, בראש מעייניה.

יצחק גלנטי: הזקן אליו פנו ואיתו התייעצו והוא היה בחזקת המוסד העליון.

יצחק גלנטי: הן של המשפחה, הן של השבט והן של העם.

יצחק גלנטי: אנחנו יודעים היטב במקורות שהזקן ישב בשער ושפט את העם.

יצחק גלנטי: אנחנו התדרדרנו עם החברה המערבית המודרנית, הליברלית, למצב שבו ישנה התעללות, חוסר יחס וראייה בזקן, בקשיש, כספחת.

יצחק גלנטי: כדבר אשר יש להיפטר ממנו ומה שיותר מהר.

יצחק גלנטי: זוהי הראייה של הדורות הצעירים, אשר רואים בקשיש מחלבה פיננסית, כספית, שניתן להוציא ממנה מה שיותר, ולאחר מכן לזרוק אותו אל הרחוב.

יצחק גלנטי: אם כן הבעיה איננה טמונה אך ורק כביכול כדבר שהוא שולי, אלא כתופעה חולנית שיש לטפל בה ביסודה, קודם כל במערכת החינוך.

יצחק גלנטי: אנחנו צריכים לטפל בזה החל מן הגן, החל מן ההורה שבה ולוקח את הצעירים אל הסבא וסבתא, ואומר אלה הם מכובדיך.

יצחק גלנטי: הם המקורות להוויה שלנו ולהוויה של העם בישראל.

יצחק גלנטי: על אחת כמה וכמה שאנחנו מדברים על המסורת היהודית.

יצחק גלנטי: הרי אנחנו, אם ננסה ונפתח את המקורות אנחנו כמעט ולא נמצא, ואני חיפשתי, תאמינו לי, נושא שנקרא התעללות בקשישים במקורות.

יצחק גלנטי: ולא מצאתי.

יצחק גלנטי: אלא בדיוק היפוכו של דבר.

יצחק גלנטי: ואני יכול לקרוא פה כל מיני דברים מהמקורות אבל אני לא רוצה לגזול את הזמן.

יצחק גלנטי: העניין הוא בכך שאנחנו הגענו היום בחברה המערבית דווקא לתוחלת חיים ארוכה, מכובדת, הכל טוב ויפה, אבל אנחנו לא מספיק נדרשים ולא מספיק מטפלים באיכות של אותם קשישים.

יצחק גלנטי: אנחנו מסוגלים לתפקד, היום ישנם הרבה קשישים שמסוגלים גם לחזור לעבודה.

יצחק גלנטי: הלכנו וקבענו להם איזה שהוא גיל, שרירותי לחלוטין, שהוא אולי מתאים להיסטוריה.

יצחק גלנטי: קמנו ואמרנו בגיל ששים ושבע שלום, לך הביתה, אף אחד לא צריך אותך.

יצחק גלנטי: אנחנו הלכנו והדבקנו הגדרות ומונחים שהם מן העולם הכלכלי ולא מן העולם האיכותי.

יצחק גלנטי: לא מן העולם נקרא לזה המדעי יותר.

יצחק גלנטי: קבענו גיל שבו אנחנו אומרים מעבר לזה אתה הולך הביתה, תרומתך לחברה מיותרת, ולכן אתה לא נקרא גוף יצרני.

יצחק גלנטי: ואני חוזר, זוהי בדיוק הגישה הכלכלית שבה אוצר המדינה, נערי האוצר, ואני חוזר ומדגיש את זה, המבוגרים שפרשו לפנסיה נקרא לזה, הם הופכים להיות המטרה שבה ניתן לפגוע.

יצחק גלנטי: זוהי התעללות של האוצר באותו ציבור.

יצחק גלנטי: חד וחלק.

יצחק גלנטי: זהו הציבור שלא מייצר כסף.

יצחק גלנטי: ולכן הוא מהווה את המטרה לקיצוצים.

יצחק גלנטי: לקיצוצים בבריאות, ולפנינו כל מיני חוקים למיניהם שבעצם באים ואומרים אנחנו לא מעלים את המסים אלא בעצם אנחנו מעלים את ההוצאה.

יצחק גלנטי: המציאו מונח חדש שקוראים לו אגרות.

יצחק גלנטי: היום ישבתי בוועדת החינוך, רוצים להטיל אגרה על תשלומי הורים, דבר שנעשה מתוך רצון, גם המערכת כופה הר כגיגית והופכת את זה לאגרה.

יצחק גלנטי: אגרה זה לא מס.

יצחק גלנטי: מי שצורך משתמש.

יצחק גלנטי: אז כשם שנקרא לזה ההיסטוריה בשעתו שמה לנגד עיניה, אני מדבר על ההיסטוריה בארץ ישראל, שמה לנגד עיניה נושאים לאומיים על הפרק, היום היא מעבירה אותם והופכת אותם לפרטניים.

יצחק גלנטי: ולכן ניתן להטיל כל מיני אגרות.

יצחק גלנטי: אגרה זה לא מס.

יצחק גלנטי: כי האוצר לא רואה בזה מס.

יצחק גלנטי: אבל כאשר זה חל על הציבור אז הצרכן יודע שזה נגרע מן ההכנסה שלו.

יצחק גלנטי: אנחנו רואים את זה גם בין היתר כאשר מטילים מס על המבוגר שמנסה להיות עסוק בעבודה נוספת.

יצחק גלנטי: מגיע לו קנס.

יצחק גלנטי: למה, כי הוא עבד ארבעים שנה ועכשיו הוא יצא לפנסיה.

יצחק גלנטי: והוא מקבל פנסיה.

יצחק גלנטי: אז לכן אם הוא עובד בעוד איזו שהיא עבודה צריך להטיל עליו קנס, לא רק מס.

יצחק גלנטי: הוא פעמיים משלם, קודם כל הוא שילם מס הכנסה בעבר, את כל המסים, הוא שילם גם ביטוח לאומי, ועכשיו אומרים לו רגע, אתה מרוויח מעל סכום מסויים, לכן מגיע לך פחות מביטוח לאומי.

יצחק גלנטי: רבותיי, זוהי ההתעללות של המערכת שלנו בזקניה.

יצחק גלנטי: זה גם חלק מן ההתעללות.

יצחק גלנטי: בואו לא נשכח שבסופו של דבר הדברים חוזרים אלינו בחזרה כבומרנג.

יצחק גלנטי: כאשר יש עלייה בהוצאות של הילדים שלנו הם באים אלינו ואומרים אנא הצילו.

יצחק גלנטי: ומי מכם מוכן ומסוגל לעמוד ולהגיד לא, אני לא נותן, או אין לי.

יצחק גלנטי: אין דבר כזה אין לי.

יצחק גלנטי: אנחנו נעשה הכל כדי שיהיה לי.

יצחק גלנטי: זוהי גם סוג של התעללות.

יצחק גלנטי: בואו נראה מה קורה כאשר הממשלה צריכה לבדוק הצעות חוק שנוגעות לציבור הזה.

יצחק גלנטי: חוקים שאנחנו הגשנו על מנת להפסיק את ההתעללות הזאת.

יצחק גלנטי: לא רק התעללות כספית, אני מדבר גם התעללות פיזית.

יצחק גלנטי: הגשנו הצעות חוק אשר על פיהן צריך לתת עונש מאסר בגובה לפחות, עונש מינימלי של לפחות רבע מתקופת המאסר המקסימלית שמגיעה על פי החוק על אותם מקרים.

יצחק גלנטי: מה קורה, באה הוועדה לענייני חקיקה של הממשלה ואומרת לא, למה לא, האם צריך באמת לתת לשופטי ישראל את הגמישות המקסימלית המירבית שמאפשרת לפתור ברוב המקרים את אותם מתעללים באמת בלא כלום, או במקרים רבים כאשר מביאים את השוטר ואומרים לו כאן קרה כך וכך, ויודעים בדיוק את הכתובת, מי התעלל, באה המשטרה ולא מתייחסת לעניין.

יצחק גלנטי: רבותיי, אני חושב שאנחנו צריכים להיות הרבה יותר קיצוניים ולתבוע את המגיע לנו.

יצחק גלנטי: מה שמגיע לנו, הן בחקיקה, היא תלוייה בנו.

יצחק גלנטי: אם מחר נידרש לכך שציבור המבוגרים יבוא ויפגין פה אני רוצה לראות את הציבור מגיע בהמוניו, ולא עשרה איש.

שרה מרום שלו: יושבת ראש הכנסת, ממלאת מקום נשיא המדינה הגברת דליה איציק.

דליה איציק: חברים צהריים טובים לכם, חבריי לסיעה החשובה הזאת, סיעה באמת חשובה, כמה משפטים.

דליה איציק: הישראלי הוא בסוף איש טוב, ואפילו הצעירים הם אנשים טובים.

דליה איציק: איך אני יודעת שהם אנשים טובים, שהרי מספרים לי שלפחות ארבעה מנדטים התקבלו מהצעירים לסיעה הזאת שקיבלה שבעה מנדטים.

דליה איציק: סימן שלא הכל אבוד.

דליה איציק: אז בואו נתחיל מחצי הכוס המלאה, שזו תופעה מאוד יפה ומאוד מרעננת.

דליה איציק: שאלתי את אחד הצעירים למה הצבעת לסיעת גיל, אתה הרי לא קרוב לגיל שלהם, הוא אמר כי ראיתי את סבא שלי לנגד עיניי.

דליה איציק: אז אנחנו כולנו מאוד רוצים להאריך ימים אבל אף אחד מאיתנו לא רוצה להסתכן.

דליה איציק: היות ולא הומצא עדיין פטנט כזה, מסתבר שמי שמאריך ימים הוא גם מזדקן, איך אני יודעת, כי אני רואה את זה על עצמי גם כן, מתברר שאין מנוס אלא לטפל בעניין הזה.

דליה איציק: ואני אומרת אין מנוס, אני רוצה להגיד שני דברים.

דליה איציק: אחד, אסור שיהיה עצוב להיות זקן במדינת ישראל.

דליה איציק: אסור שיהיה עצוב להיות זקן במדינת ישראל.

דליה איציק: יצא לי עכשיו בתפקידי כממלאת מקום הנשיא לבצע או לחתום על כמה חנינות.

דליה איציק: אין לכם מושג, אתם מתארים לעצמכם שמגיעים חנינות שהם בדרך כלל לא אנשים צדיקים שאתה חונן אותם, בהגדרה.

דליה איציק: וכשאתה קורא ונכנס לתוכן הדברים, אין דבר יותר מזעזע מזה שאתה קורא שבחור צעיר דחף, אני רואה פה את איטה, דחף לאישה לתוך הפה, ואחר כך שדד אותה ואחר כך אפילו ירה בה ואחר כך אפילו הרג אותה, ואתה מסתכל על האמא שלך ועל הסבתא שלך ועליך ואתה אומר לעצמך איך זה יכול להיות שזה קורה לנו, זה נורא, זה פשוט נורא.

דליה איציק: והיד לא הולכת, אתה פשוט לא מסוגל לחתום.

דליה איציק: זה מה שקרה לי בחצי שנה האחרונה, אני לא יכולתי לחתום, פשוט לא יכולתי.

דליה איציק: זה לא הלך לי.

דליה איציק: כמה שראיתי שאומרים שהוא הולך עכשיו למוטב ועכשיו הוא מתחרט וכו'.

דליה איציק: מה אני רוצה לומר, אני אישרתי את היום הזה בכנסת היום לאור בקשתכם, ואני רוצה להגיד שאילולא היתה סיעת גיל היה צריך להמציא אותה.

דליה איציק: צריך להמציא אותה כי היא המצפון שלנו.

דליה איציק: כי הם מזכירים לנו מי אנחנו ולאן בעזרת השם נגיע, אנחנו מקווים להגיע לשם, ולמה אנחנו צריכים כל יום לחשוב על זה.

דליה איציק: ואחד הדברים שאני מרגישה שצריך לשים למטרה רפי, כי אתם באמת סיעה מאוד פעילה, זה זה שצריך למצוא דיון מוגן לאנשים זקנים או קשישים.

דליה איציק: למה אני חושבת שזה נכון, כי חבר הכנסת גלנטי נגע בנקודה נכונה.

דליה איציק: אנחנו אנשים, הבנים שלנו יותר צעירים, בדרך כלל בגיל הזה הם דואגים לילדים, והם צריכים לשלוח אותם למעון ולגן וזה עולה כסף, אבל בד בבד הם צריכים גם לדאוג להורים.

דליה איציק: זו בדיוק כאילו התנגשות מקבילה, ומי יכול לראות את אבא שלו או את אמא שלו צריכים סיוע, בודדים בביתם, במקום לסדר לו איזה דיור מוגן שהוא מקובל מאוד במדינות המערביות ואצלנו הוא מאוד לא מתפתח, אבל אם הוא כבר ישנו הוא עולה הון תועפות.

דליה איציק: ואז אתה מתלבט בין לטפל בבן שלך הקטן ולשלוח אותו למעון לבין לאבא שלך שצריך ללכת למעון אחר.

דליה איציק: אני משוכנעת משוכנעת שהממשלה יכולה לעשות דיור מהסוג הזה שהוא שווה לכל נפש.

דליה איציק: הוא הון תועפות עולה עכשיו, ואין סיבה שהוא לא יקרה.

דליה איציק: אני מציעה לכם מסע יחד איתי בדרך הזאת, בואו נגבש תכנית פעולה.

דליה איציק: אני מבטיחה לכם שאף שר אוצר לא ידלג עלינו כי הוא צריך את הכנסת.

דליה איציק: אני כאן ידידה לעניין הזה, שותפת אמת שלכם.

דליה איציק: בואו נלך לפרוייקט הזה, נרים אותו, צריך לעשות איזו שהיא הערכה, יש לנו גם את מני פה, את יחידת המחקר, אומדן כמה זה עולה, כדי שלא נימצא שרק דיברנו אלא גם עשינו.

דליה איציק: עכשיו אני בכלל למדתי, כי זה עולה מאה אחוז כסף אז לא משקיעים גם עשרים אחוז.

דליה איציק: בואו נשקיע בעשרים אחוז, בשלושים אחוז, משהו מתפתח, צומח, עד אשר נמצא פתרון לכולם, ואני מציעה כאן אותי כשותפה לכם, לא רק מהיום אבל בכלל, אני מוכרחה לומר שיש לי חולשה לסיעה הזאת, נראה לי שהם אנשים מקסימים כל אחד בפני עצמו, אבל אל תטעו בהם, הם יודעים מה שהם עושים, בהתחלה אמרו לי סיעה שבחרו בהם באקראי.

דליה איציק: הם יודעים מה שהם רוצים, הם משפיעים על סדר היום, הם משפיעים בכנסת.

דליה איציק: גם היום הזה הוא יום של העלאת מודעות.

דליה איציק: וגם עם זה עשינו, בלי שעשינו כלום, גם זה משהו.

דליה איציק: העלאת מודעות היא מאוד מאוד חשובה בעיניי, חינוך ועוד פעם חינוך ועוד פעם חינוך.

דליה איציק: וחינוך זאת התמדה.

דליה איציק: אסור להרים ידיים ומי שמותש ראשון גם מוכרע ראשון.

דליה איציק: ואסור שנהייה מותשים ראשונים.

דליה איציק: אני מודה לכם על היום הזה, נשיאות הכנסת בשמחה רבה אישרה את היום הזה.

דליה איציק: ורפי, יש מישהו שיכול לעמוד לידך ויכול להגיד שהוא צעיר ממך, אני עמדתי על ידך ואני מרגישה זקנה על ידך.

דליה איציק: ולכן עם האנרגיות שלכם אפשר לנצח את העולם.

דליה איציק: ותודה רבה.

רפי איתן: תודה רבה.

רפי איתן: תודה על האתגר, אנחנו מקבלים אותו בזרועות פתוחות.

שרה מרום שלו: תודה רבה ליושבת ראש הכנסת על דבריה.

שרה מרום שלו: אנחנו ממשיכים בסדר היום.

שרה מרום שלו: ד"ר שרה אלון, מנהלת תכניות לטיפול ומניעת התעללות בנשים.

שרה אלון: רציתי רק לעשות הבחנה, דיברו כאן הרבה על גילויי אלימות בחברה הישראלית, והגברת פוגל הואילה בטובה באמת לבוא ולחלוק איתנו.

שרה אלון: אבל כשאנחנו מדברים על התעללות והזנחה של זקנים, בדרך כלל הכוונה, גם בעולם וגם בארץ, על פגיעה במסגרת יחסי אמון, כאשר בדרך כלל הפוגע הוא או בן משפחה, ואנחנו מדברים על בני או בנות זוג, או צאצאים בוגרים, בדרך כלל הם הבוגרים.

שרה אלון: לפעמים זה גם אנשים קרובים, שהם יכולים להיות שכנים, קרובים אחרים או אנשי מקצוע ומטפלים בשכר.

שרה אלון: חשוב להדגיש כי יש אבחנה גם בדרך ההתמודדות.

שרה אלון: משום שעם גילויי אלימות בחברה כלפי הזקנים אכן צריך להתמודד אבל בצורה שהיא שונה, גם מבחינת החקיקה אבל גם מבחינה מקצועית איך להתמודד עם התופעה והבעיה הזאת, לעומת כאשר הפגיעה מתרחשת בתוך המשפחה.

שרה אלון: וד"ר טובה וינטרשטיין דיברה על כך כמה קשה לחשוף את אותם גילויי התעללות והזנחה משום שגם הקורבנות הזקנים, גם הפוגעים, אם הם בתוך המשפחה לא כל כך מהר ידווחו ויספרו, ולכן לנו כאנשי מקצוע ולנו כחברה מאוד קשה להגיע אליהם ולטפל בהם.

שרה אלון: אז זה ככה איזו שהיא אמירה כללית שחשוב להדגיש אותה לפני שבאמת נתחיל את הדיון.

שרה אלון: אני רציתי בדבריי להתייחס, עד כה דיברו באמת על הקושי ועל היקף התופעה והזיהוי, אני רציתי להדגים דווקא איך אפשר כן להתמודד מתוך הניסיון שלנו בשטח.

שרה אלון: אשל ג'וינט יחד, בשיתוף עם הרשויות המקומיות ועם משרד הרווחה אנחנו ביחד פיתחנו מודל להפעלת התערבות במישור המקומי העירוני איך להתמודד עם התופעה הזאת.

שרה אלון: כאשר אנחנו מדברים על הפעלת התערבויות וטיפול ומניעה, הן במישור הפרטני, כלומר לגבי האדם, הקורבן, לגבי הפוגע, והן במישור הקהילתי להעלאת המודעות, לגיוס שותפי תפקיד שעובדים יחד איתנו בקהילה.

שרה אלון: את הפעילות הזאת שאנחנו מקיימים במספר לא מבוטל ברשויות בארץ מלווה מחקר, שמבצע אותו מכון ברוקדייל, נמצאת איתי ד"ר איילת ברג, שהיא החוקרת, ואני רציתי לתת כמה ממצאים ודוגמאות, כאשר אנחנו מתערבים בצורה שיטתית איך אפשר לפנות ולראות שבאמת יש תוצאות ויש שיפור.

שרה אלון: כי אחד הדברים שנאמר אין מספיק זמן לעובדים הסוציאליים, אין מספיק יכולת עם כלים ומשאבים להתמודד.

שרה אלון: כאשר אנחנו מקצים לכך גם את תשומת הלב, גם את המשאבים המתאימים, כמו שעשינו באותן רשויות, וזאת הנחת היסוד, אם אנחנו מפתחים יחידה מיוחדת שתתמחה בטיפול, שתתמחה באותה התערבות, התוצאות כבר ניכרות בשטח.

שרה אלון: אז מתוך ממצאי המחקר המלווה מה שגילינו שבאמת שמונים וחמישה אחוז מאותם קורבנות שטופלו ברשויות המקומיות הן נשים, בגיל ממוצע של שבעים וארבע, וזה באמת מחזק את הנתונים שד"ר וינטרשטיין דיברה עליהם.

שרה אלון: אותן נשים הן בדרך כלל ללא רשת תמיכה.

שרה אלון: הפוגעים הם בדרך כלל גברים, כאשר שליש מהם או יותר משליש הם בעלים, וכחמישים אחוז מהפוגעים הם צאצאים בוגרים.

שרה אלון: בדרך כלל הזקנים, הקורבנות, מתגוררים עם אותם צאצאים פוגעים שגרים יחד איתם.

שרה אלון: מבחינת ההתערבויות שהפעלנו אנחנו, אותם עובדים סוציאליים טיפלו באופן פרטני גם בקורבנות, גם בפוגעים, הפעילו קבוצות טיפוליות, סיפקו שירותים תומכים וכמובן גם הפעילו אמצעים חוקיים.

שרה אלון: מכל האמצעים החוקיים והטיפולים גילינו כמה דברים מאוד מיוחדים, ואני הייתי מבקשת מד"ר ברג שחקרה את הנושא שתיתן כמה דוגמאות איך התערבות ממוקדת ומומחית אכן משפרת ומועילה על מנת להפסיק או לצמצם את ההתעללות.

רפי איתן: אני מתנצל בפניכם, אני חייב לעזוב, אבל אתם תמשיכו.

רפי איתן: תודה.

איילת ברג: אני רציתי להביא פה רק שתי דוגמאות של קשישה שסבלה יותר מארבעים שנה מבעלה, איך העובדת הסוציאלית עזרה לה.

איילת ברג: אז מה שהיא אומרת: "העובדת הסוציאלית אמרה לי שזה לא יכול להימשך ככה.

איילת ברג: הלכנו למשטרה להגיש תלונה.

איילת ברג: היא סיפרה לשוטרת שהוא משפיל ומקלל אותי.

איילת ברג: הלכנו לבית משפט.

איילת ברג: היא מלאך משמיים, בלעדיה הייתי כבר בקבר.

איילת ברג: היום יש לי גב, יש לי עובדת סוציאלית, יש לי תמיכה מהם.

איילת ברג: אני לא אחזיר את בעלי הביתה שישפיל אותי".

איילת ברג: ודוגמא אחרת מבעל שמספר על היחסים עם אשתו: "רבנו כמו כל זוג.

איילת ברג: אשתי דחפה אותי והעפתי את המקל, פגע בה ביד.

איילת ברג: לא יודע איך הגעתי למטבח ולקחתי סכין.

איילת ברג: באה משטרה.

איילת ברג: בחודש הזה יש לי משפט.

איילת ברג: העובדת הסוציאלית אמרה שעשיתי טעות.

איילת ברג: את זה אני יודע, והיא נתנה לי להבין.

איילת ברג: " למרות שהיא דאגה לזה שיעשו לו משפט הוא אומר: "היא אישה עשר.

איילת ברג: היא אומרת מלה במקום, באה לקראתי ורוצה לעזור לי.

איילת ברג: היא נתנה לי דרך איך לסדר את זה.

איילת ברג: היום אם אני מתרגז אני יוצא החוצה".

שרה אלון: זאת אומרת מה שאנחנו רוצים בעצם להדגיש שבאמת שירות מומחי של עובד סוציאלי מיומן עם משאבים של זמן, של תקציב, אכן עושה את השינוי.

שרה אלון: ואנחנו רואים את זה בשטח, ככל שאנחנו באמת נמקד את ההתערבויות כך אנחנו גם נגיע לתוצאות.

שרה אלון: וראינו את זה מהרשויות, כאשר בסך הכל היה שיפור, לפחות בשני שליש מהמקרים, והמספרים מדברים בעד עצמם.

שרה מרום שלו: תודה רבה.

שרה מרום שלו: אני אסכם את הדיון כי אין לנו זמן, הרבה חברים צריכים ללכת.

שרה מרום שלו: אנחנו צריכים לפנות באמת לוועדת הרווחה שהם ידאגו לנו למה שיותר אנשים שיהיו מעורבים בתוך העניינים, ופשוט גם בעזרה בבית וגם בעזרה ברחוב לקראת כל אחד.

שרה מרום שלו: יחד עם זה אנחנו גם צריכים לדאוג ליותר עובדים סוציאליים ויותר אנשי רווחה, כי רק הם יכולים לפתור לנו את הבעיה.

שרה מרום שלו: קשה מאוד לפתור את הבעיה בצורה אחרת.

שרה מרום שלו: כי אנחנו לא כולם נמצאים בבתים, גם כשנמצאים אפשר לגשת, לא תמיד כפי שאמרתם המשפחה מוכנה להגיד, ואמא בוודאי ולא תעשה את זה.

שרה מרום שלו: לכן אנחנו צריכים לדאוג שכל היותר צעירים יהיו יותר מעורבים בעניין של הקשישים ואז נקווה שנוכל להגיע למשהו.

שרה מרום שלו: תודה.