הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 17, פרוטוקול מספר 6, 2006-06-28 09:00

סופה לנדבר: שלום לכולם, אני פותחת את הישיבה.

סופה לנדבר: קודם כל תודה שבאתם, וטוב שפניתם אלינו.

סופה לנדבר: הפנייה לוועדה היום היא, של עמותת גן חיים לוועדת פניות ציבור, כולנו מכירים את המצב של דיירי רחוב במדינת ישראל, אני חושבת שעם העלייה הברוכה אנחנו נתקלנו עם בעייה שאני לא נתקלתי בשנים הקודמות.

סופה לנדבר: זה לא רק קשור לעלייה אבל חלק כן.

סופה לנדבר: דיירי הרחוב הם היום אנשים שנזרקו מהחיים הרגילים, זה מצב קשה מאוד.

סופה לנדבר: אני הזמנתי לכאן, יחד עם מפעילי הפרוייקט, את האנשים שבעצם היו שם, למטה למטה, בשוליים של החברה, ובעזרה של העמותה חוזרים או חזרו לחיים.

סופה לנדבר: אנחנו נתחיל בסבב היכרות.

סופה לנדבר: אנחנו נתחיל מזה שאתה תספר לנו ותגדיר את המצב מה קורה היום במשרד הרווחה, מה קורה עם דיירי רחוב ואיך מגדירים את האנשים שחיים בהוסטלים.

יניב רונן: קודם כל, הטיפול בדיירי רחוב הוא במסגרות שאותן קובע משרד הרווחה.

יניב רונן: דרי רחוב מוגדרים כאנשים שחיים ברחוב, להבדיל ממה שנקראים באנגלית "HOMELESS", שהם חסרי בית.

יניב רונן: חסרי בית אנשים שפשוט אין להם בית, ואם יימצא להם בית תיפתר להם הבעייה.

יניב רונן: לכן אנחנו מדברים על דרי רחוב, וצריך לעשות את האבחנה.

יניב רונן: משרד הרווחה הגדיר כמה מסגרות שבהן יכולים לתת טיפול לדרי הרחוב.

יניב רונן: המסגרת הראשונה והבסיסית נקראת "מחסה להלנה זמנית", שפתוח מארבע אחרי הצהריים עד שמונה בבוקר.

יניב רונן: מקבלים שם ארוחה חמה, ארוחת בוקר, וטיפולים בסיסיים, כאשר המטרה של המחסה היא בעצם שהאנשים ישנו בו ולא ברחוב.

יניב רונן: מסגרת נוספת, זה "מרכז לאיבחון, טיפול ושיקום" לדרי רחוב עם לינה, שזו כבר מסגרת שהאדם צריך להתחייב להיות שם.

יניב רונן: מי שצריך לנהל את המרכז הזה הוא עובד סוציאלי.

יניב רונן: צריך להיות במקום אב או אם בית, מדריכים, שמירה וכיוצא באלה.

יניב רונן: גם התיקצוב של המקלט ושל המרכז לאיבחון הוא שונה.

יניב רונן: התיקצוב של המקלט זה שבעים ושלושה שקלים לאדם ליום, והתיקצוב של המרכז איבחון הוא קצת יותר משלושת אלפים שקל לחודש לבנאדם.

יניב רונן: בנוסף יש מסגרת שנקראת דירות לוויין, שזו איזו שהיא דירה שבה גרים אנשים שהשתקמו, תחנת מעבר בדרך לחזרה לחיים רגילים.

יניב רונן: קיימות שתי מסגרות ארציות לטיפול בדרי רחוב, אחת זה "קריית שלמה", שזה בית חולים גריאטרי, צמוד אליו מרכז שיקום שנקרא "מרכז צעדים".

יניב רונן: היום שוהים שם שבעים אנשים, זה נמצא באיזור השרון.

יניב רונן: והוסטל שיקומי שנקרא צעד נוסף, זה גם כן מסגרת ארצית.

יניב רונן: אני הבנתי שכל הדרי רחוב קוראים למוסד הוסטל.

יניב רונן: מהבדיקה שעשיתי התברר שלפי הגדרות משרד הרווחה שני המוסדות, באשדוד ובאשקלון, הם בהגדרה של מחסה או מקלט, והם מתוקצבים בהתאם.

יניב רונן: לגבי מסגרות שפועלות היום, חוץ מעמותת גן חיים באשדוד ובאשקלון יש בארץ עוד חמש עמותות שמטפלות בדרי רחוב ברחבי הארץ, ירושלים, חדרה, תל אביב, חיפה ובאר שבע.

יניב רונן: בנוסף לאשדוד ואשקלון.

יניב רונן: ובנוסף העיריות עצמן מפעילות מסגרות משלהן לטפול בבעיה.

יניב רונן: היום משרד הרווחה מכיר קצת יותר מאלפיים חמש מאות דרי רחוב בכל הארץ, שמונים אחוז מהם, בערך שמונים אחוז מהם הם עולים חדשים.

יניב רונן: בכל הארץ.

סופה לנדבר: זאת אומרת עשרים אחוז זה ותיקי המדינה, היתר זה עולים ממדינות חבר העמים.

מוטי ונטל: אני יכול להגיד לך שבאשדוד, שלמשל העולים נניח משנת 1998 עד 2002, 85% מהעולים הם כולם מחבר המדינות, ומעט מאירופה.

סופה לנדבר: כמה אנשים בסך הכל חיים בהוסטלים האלה?

גרסיאלה פלר: מטופלים ברחבי הארץ, לא כולם מסודרים בהוסטלים, יש טיפול אמבולטורי ברשויות המקומיות.

גרסיאלה פלר: בשנת 2005 היו מוכרים ומטופלים אלפיים תשע מאות ארבעים ותשעה איש.

גרסיאלה פלר: שלושת אלפים.

יניב רונן: היום מוכרים אלפיים חמש מאות, מהנתונים שלכם.

יניב רונן: לגבי אשדוד ואשקלון, באשקלון מוכרים היום שלושים וחמישה דרי רחוב, רובם בין שלושים וחמש לארבעים, רובם המכריע יוצאי חבר המדינות, כמעט כולם מוגדרים כאלכוהוליסטים.

יניב רונן: בכלל הערת אגב שעולה מהחומר שאלכוהול זו בעיה ראשית בקרב דרי הרחוב.

יניב רונן: טיפול בדרי הרחוב באשקלון נעשה במסגרת המחלקה לטיפול בהתמכרויות, באגף הרווחה של העיר ובמוסד שמפעילה עמותת גן חיים, שהיום יש במוסד הזה עשרים ושניים דרי רחוב, כאשר העירייה, עיריית אשקלון, לדבריה על פי ההסכם שלה עם עמותת גן חיים מתקצבת שנים עשר דרי רחוב.

סופה לנדבר: והיתר מה צריכים, לנשום אוויר צח באשקלון?

יניב רונן: שאלה טובה.

יניב רונן: לגבי תקציבים, העירייה מתקצבת את המקלט של עמותת גן חיים בהתאם לתקציבים שהיא מתקצבת ממשרד הרווחה.

יניב רונן: לפי דברי העירייה גם התקציב שיש לה עבור שנים עשר אנשים נמוך בבערך מאה אלף שקל ממה שצריך ובכל מקרה התקציב יספיק עד סוף יולי פחות או יותר.

יניב רונן: הסיבה בעצם שיש עשרים ושניים במקום שתים עשרה, מה שאמר לי אחד מאנשי העמותה, זה שהם לא מסרבים לאף אחד שרוצה להיכנס.

יניב רונן: באשדוד מוכרים ששים וחמישה דרי רחוב, מתוכם שלוש נשים, חמישים ושמונה הם יוצאי חבר המדינות, גילאים עשרים וחמש עד ששים וחמש.

יניב רונן: הטיפול הוא במסגרת היחידה לטיפול בדרי רחוב בעירייה, מסגרת אחת, מסגרת שנייה זה המקלט של עמותת גן חיים.

יניב רונן: בהוסטל של גן חיים יש היום עשרים וחמישה דיירים, כאשר העירייה מתקצבת ארבעה עשר.

יניב רונן: בשנת 2006 התקציב של העירייה עמד על בערך מאתיים עשרים ושניים וחצי אלף שקל, שוב, מה שהעירייה אומרת זה שהתקציב הזה מספיק לשבעה חודשים עבור ארבעה עשר איש.

יניב רונן: לא עבור העשרים וחמישה שגרים שם.

יניב רונן: במלים אחרות התקציב ייגמר בחודש יולי 2006.

יניב רונן: צריך לציין שהתקציבים של העיריות מורכבים משבעים וחמישה אחוז תקציב שמועבר ממשרד הרווחה, עשרים וחמישה אחוז תקציב של העירייה.

יניב רונן: בנוסף יש איזו שהיא השתתפות עצמית קטנה של דייירי ההוסטלים עצמם, מאבטחת הכנסה שמקבלים.

יניב רונן: זאת התמונה נכון לעכשיו.

איגור בוגוסלבסקי: כמו שאמרנו, שוהים אצלנו בהוסטלים באשדוד ובאשקלון ארבעים וחמישה איש, אנחנו באמת עובדים, אנחנו רוצים לעזור לאנשים, לעזור להם מכל הבחינות, שלא רק לינה, מה שחשבנו שבנאדם רק נכנס, מקבל ארוחת ערב, ישן ויוצא החוצה כל אחד בדרך שלו.

סופה לנדבר: מתי נפתחה העמותה, ואיך בכלל הגיע הרעיון הזה לאסוף את האנשים מהרחוב ולהחזיר אותם לחיים?

סופה לנדבר: זה טיפול נמרץ של חיים.

איגור בוגוסלבסקי: ב- 2005 בערך, אני וולדימיר ראינו הומלסים באשדוד ורצינו לעזור להם, סתם, בין אם להשכיר דירה, כי הם אמרו לנו שאף אחד לא רוצה להשכיר להם, והם בבעיה.

איגור בוגוסלבסקי: מצאנו בית באיזור ו' באשדוד, היו בהתחלה שישה, שבעה איש, ואחר כך גם היכרנו עובדת סוציאלית, ואמרו שיש הומלסים, שיש בעיה באשדוד, וככה התחלנו לעבוד, התחלנו לעזור.

איגור בוגוסלבסקי: כרגע שוהים עשרים וחמישה איש באשדוד.

סופה לנדבר: ואישור יש?

איגור בוגוסלבסקי: לארבעה עשר.

סופה לנדבר: לפי המחירים הכי נמוכים, זאת אומרת שבעים ושלושה?

איגור בוגוסלבסקי: של מקלט, כן.

גרסיאלה פלר: עקב זה שאין כוח מקצועי, הכוח המקצועי זה דרך הרשות המקומית, דרך אגף הרווחה, אז עקב זה אנחנו הקמנו את השלטר, שבאמת הם עושים מעבר לזה, הם עושים את מיצוי הזכויות, ואת הליווי של האנשים, נותנים יותר אוכל, הם לא יוצאים בבוקר, אבל אנחנו כמשרד לא יכולנו להכיר בהם מעבר כי אין להם את כוח האדם המקצועי.

סופה לנדבר: אבל הם יכולים לקחת את כוח האדם?

גרסיאלה פלר: כרגע אין, זאת המציאות.

סופה לנדבר: טוב, על זה אנחנו נדבר בהמשך.

סופה לנדבר: אני רוצה שהאנשים כאן יציגו ויספרו קצת על עצמם, מה קרה להם בחיים, איך הם הגיעו למדינת ישראל, איך הם מצאו את עצמם בצומת זו או אחרת, בפח הזבל של מדינת ישראל.

סופה לנדבר: מי רוצה לספר?

ודים חמלניצקי: אני מבקש סליחה, אני קצת מתרגש.

ודים חמלניצקי: פשוט הסיפור שלי הוא עצוב, אני קצת מתבייש ומתרגש, אני מבקש סליחה.

ודים חמלניצקי: אני כעת נמצא בהוסטל, פעם בעצם הייתי יותר מוצלח.

ודים חמלניצקי: הייתי רופא מומחה, מועמד להיות מנהל מחלקה.

ודים חמלניצקי: אבל פשוט עקב מהפכים פוליטיים, המצב הכלכלי של המדינה, וכל הדברים הללו - - -,

סופה לנדבר: תספר לי מאיפה אתה באת, איפה למדת?

ודים חמלניצקי: אני באתי מ"קרים" שבאוקראינה, סיימתי שם אוניברסיטה, ועבדתי כרופא.

ודים חמלניצקי: אני רופא מרדים במקצועי.

ודים חמלניצקי: אבל בעיקר עקב המצב הכלכלי, מצב קטסטרופלי בעבודה שלא היה לנו ציוד ולא היו תרופות, החלטנו לעלות.

סופה לנדבר: מי זה "החלטנו"?

ודים חמלניצקי: החלטה גם שלי וגם של אישתי.

ודים חמלניצקי: הכל היה בסדר, קיבלתי רישיון ישראלי, בלי מאמץ גדול בניסיון הראשון, מצאתי עבודה, אבל אחר כך התחילו הפתעות.

סופה לנדבר: איפה מצאת עבודה?

ודים חמלניצקי: בבית חולים קפלן, לפי המקצוע שלי, אבל דווקא אז התחילה האינתיפדה, והחלו קיצוצים בתקציב.

ודים חמלניצקי: אני רוצה להפנות תשומת הלב לכך שחלק ניכר מהרופאים לא מקבלים משכורת מבית החולים.

ודים חמלניצקי: הם מקבלים מתקציבים שונים, כמו למשל קרן קליטה.

ודים חמלניצקי: זאת אומרת, חל עלי קיצוץ במקום רופא אחר, אני לא מאשים.

ודים חמלניצקי: בסדר.

ודים חמלניצקי: אחר כך עברתי לבית החולים ברזילי לקחתי מילגה, וכמו דבר טוב גם המילגה נגמרה.

ודים חמלניצקי: אין מילגה, לא היה תקן משכורת, לא היה בשבילי.

ודים חמלניצקי: אני המשכתי לחפש עבודה, שלחתי פקסים, הסתובבתי בכל רחבי הארץ, אבל כאילו משהו רודף אחריי, אני לא יודע.

ודים חמלניצקי: ככה זה היה, ואני כאילו ברחתי מהמציאות, והתחלתי לשתות, וצעד אחר צעד הפכתי להיות אלכוהוליסט.

ודים חמלניצקי: עכשיו התקווה אולי האחרונה שלי, זה ההוסטל שבו אני גר כעת.

ודים חמלניצקי: אני גם הייתי רוצה להגיד תודה להנהלה שלנו, הם נותנים לנו תקווה, וסיכוי אולי אחרון.

ודים חמלניצקי: אני מצפה, למרות הכל, אני מצפה שאני אשרוד.

סופה לנדבר: כמה זמן אתה בהוסטל?

ודים חמלניצקי: חצי שנה.

ודים חמלניצקי: אני גרוש כבר שנתיים, יש ילדים, יש בינינו יחסים טובים, אנחנו לא זוג אבל אנחנו נשארנו חברים בעצם.

סופה לנדבר: תודה רבה לך, תצליח, ותחזור להיות רופא.

סופה לנדבר: אתה חייב לעשות את זה.

ודים חמלניצקי: הלוואי.

סופה לנדבר: תודה רבה.

סופה לנדבר: עוד מקרה אחד ואנחנו נתחיל להתקדם עם משרדי ממשלה.

פונה: (היו"ר סופה לנדבר, מתרגמת דבריו מרוסית) בשנת 2000, עלה לבדו כי לא היתה לו משפחה.

פונה: לקחו לו את סל הקליטה, רצו ממנו תשע מאות שקל על השרות של חברת הסיעוד ואחרי חודשיים בא בעל הבית של הדירה ואמר שהוא לא שילם כסף והוציא אותו לרחוב.

פונה: כך מצא את עצמו ברחוב, ללא פרוטה.

פונה: לא היה לו כסף לאוכל, והתחיל לקבץ נדבות בצמתים.

פונה: ישראלים אנשים טובים, עזרו לו הרבה.

פונה: הוא לא יכל לעבוד כי הוא גר ברחוב.

פונה: באו ביריונים והרביצו לו.

פונה: כשרצו להוציא אותו מהבית חולים הוא אמר שאין לו לאן ללכת.

פונה: הם רצו לשחרר אותו מהבית חולים והיה מזג אויר מאוד מאוד גשום אז הוא אמר שאת הכלב גם לא זורקים מהבית במזג אויר כזה.

פונה: עובדי הרווחה התקשרו לעירייה למחלקת רווחה, האנשים האלה פתחו עמותה, פתחו את ההוסטל, ואלינה, העובדת הסוציאלית של עיריית אשדוד ביקשה שיכניסו אותו לבית הזה, הוא נכנס ונמצא שם שלוש שנים.

פונה: הוא היה גם מאושפז בגין התקף לב, ןהוא אומר שמנהלי המקום פשוט הצילו אותו.

פונה: הוא היה כמעט שבוע ימים בטיפול נמרץ בבית חולים, ןבקושי הצילו אותו.

פונה: עשו לו ניתוח לב פתוח, ואילו לא היה המקום הזה הוא כבר לא היה בחיים.

פונה: הוא אומר שמטפלים בו, נותנים לו תרופות, מביאים אותו לקופה, והוא אסיר תודה.

פונה: תודה רבה.

פונה: והוא מאוד מאוד מבקש שיתנו להם אפשרות להישאר שיהיה להם גג מעל הראש והוא פונה לכולם.

פונה: תודה.

חנן פריצקי: אני אדבר קצת במאקרו, ואחר כך אני אלך לפרטים.

חנן פריצקי: אני מתנצל שאהיה חייב ללכת, בגלל משהו שלא יכולתי לדחות.

חנן פריצקי: משרד הרווחה מתוקצב חמישה וחצי מליון שקל לטובת דרי רחוב.

חנן פריצקי: התקציב הזה הוא תקציב שהוא לא מספק, אנחנו יודעים שהוא לא מספק.

חנן פריצקי: שנה שעברה היה אותו תקציב.

חנן פריצקי: בכל שנה אנחנו "מתגלגלים" איכשהו 7 , 8 , 9 חודשים, ואחרי זה אנחנו באמת מנסים למצוא בכל מיני מקומות שלא הצליחו לבצע כל מיני דברים ולהעביר מכל המקומות שבמשרד תוספת תקציבים לעניין.

חנן פריצקי: צריך לדעת שתקציב משרד הרווחה, הוא תקציב אמנם של ארבעה מיליארד שקל, שנשמע מאוד גדול, מאוד ענק, אבל מתוח עד קצה גבול ה יכולת שלו בכל התחומים.

חנן פריצקי: עדיין מה שאנחנו עושים כל שנה, חמישה וחצי מליון שקל אנחנו מצליחים לקראת החלק האחרון של השנה להוסיף תקציבים נוספים, שנה שעברה מתקציבים נוספים שלנו הוספנו עוד שני מליון שקל לטובת העניין, כך שהתקציב השנתי הסתכם ב-7.6 מליון שקל, אבל גם התקציב הזה לא מספק.

חנן פריצקי: אנחנו פונים מספר שנים, בסדרי העדיפויות של המשרד, כשאנחנו מציגים בקשות תקציביות למשרד האוצר כל שנה הנושא הזה מככב בעדיפויות מאוד מאוד גבוהות, מקום ראשון או שני בכל העדיפויות שלנו, אנחנו מדברים על דרי רחוב, אנחנו מדברים על כך שהמצוקה מאוד קשה ואין לנו משאבים מספיק לטפל בהם.

חנן פריצקי: זה בקטע של המקרו.

חנן פריצקי: אנחנו דורשים כרגע חמישה מליון שקל כתוספת לעניין, אנחנו חושבים שזה ייתן מענה לפחות לרוב הבעיות שקיימות כרגע.

חנן פריצקי: צורת חלוקת התקציב בהתאם למה שלנו יש, אני מדבר על חלוקה בינינו, אנחנו מחלקים את התקציב שלנו, זה תקציב נטו, אנחנו מחלקים את זה לרשויות המקומיות.

חנן פריצקי: הרשויות המקומיות בהתאם לצרכים ברשויות המקומיות, כאשר כל רשות מקבלת מאתנו תקציב, הרשות המקומית מוסיפה עשרים וחמישה אחוז ממקורות שלה, זה נמצא בכל שירותי הרווחה, הרשות המקומית מוסיפה עשרים וחמישה אחוז, ועם הסכום שלה יש היא יכולה לטפל בדרי רחוב שיש בתחומה.

חנן פריצקי: אנחנו במשרד גם בונים סלי שרותים מסויימים, ואפשר לבחור מתוך סלי השרותים האלה את המינון ואת האפשרויות שלהם איך הם מחלקים את העוגה הקטנה והמצומצמת, אני חייב להגיד, בין כל השרותים שניתנים.

חנן פריצקי: סוגי השרותים, יניב הזכיר אותם אבל אני אחזור, מדובר על מחסה ללילה, שהרעיון הוא שהוא באמת נותן רק מענה מיידי ללילה, עם ארוחת ערב וארוחת בוקר.

חנן פריצקי: יש לנו מרכזי טיפול עם לינה ומרכזי טיפול בלי לינה, יש לנו הוסטל שמקבל את כל השירותים הנלווים, יש לנו מסגרות ארציות, ועכשיו אנחנו בתהליכים של בנייה של בית לחיים, כי גילינו שיש מצבים שבהם אין ברירה, הדרי רחוב נמצאים במצבים כאלה שהם יהיו חייבים לתקופות ארוכות יותר מסגרות ממושכות.

חנן פריצקי: הקצינו מתוך הכסף המועט שיש לנו, חלק מהכסף הולך להקמת בית לחיים.

חנן פריצקי: אנחנו כרגע נמצאים בהליכי מכרז מתקדמים למצוא בית לחיים מהסוג הזה.

חנן פריצקי: זו התמונה בגדול.

חנן פריצקי: יש צרכים רבים, אנחנו יודעים שכל שנה בתקופה הזאת אנחנו מתחילים לנסות למצוא מקורות.

חנן פריצקי: השנה אנחנו לא מחכים לסוף השנה, אנחנו כבר בימים אלה מנסים להעביר מליון שקל לטובת תגבור של העניין.

חנן פריצקי: זה לא יתן לנו מענה לעבור את החודש חודשיים הבאים, לא יותר מזה.

חנן פריצקי: אני חוזר ואומר, אנחנו יודעים, אלה המצוקות, אנחנו חושבים שבסדרי עדיפות גם לתקציב 2007 אנחנו חייבים לקבל מענה על זה.

חנן פריצקי: משרד האוצר מכיר את הבעייה.

סופה לנדבר: מה אנחנו עושים במקרה הספציפי הזה?

חנן פריצקי: במקרה הספציפי הזה ידברו אנשים שלי.

חנן פריצקי: רק הבטחתי גם לייצג אותם, כי הם לא מגיעים, הם אומרים מהבחינה הזאת שהשמיכה קצרה, סדר עדיפויות לא מאפשר להם להקצות מקורות נוספים לעניין והם מקווים שהם יצליחו לענות לעניין בתקציב 2007.

חנן פריצקי: זו בגדול התמונה התקציבית, שבאמת מהבחינה הזאת היא תמונה די עגומה.

סופה לנדבר: היא מאוד עגומה, כאשר במרכז אחד מקבלים שלושת אלפים חמש מאות ₪ לאדם ובמרכז שני מקבלים שבעים ושלושה שקל.

חנן פריצקי: שבעים ושלושה שקלים ליום זה אלפיים מאתיים שקל בחודש.

חנן פריצקי: צריך לשים את המונחים אחד מול השני.

חנן פריצקי: מדובר על סלי שירותים אחרים לחלוטין.

חנן פריצקי: בסל שירותים בשלושת אלפים שבע מאות מדובר על סל שירותים מאוד מובנה, עם הרבה אנשי מקצוע שצריכים לטפל באנשים.

חנן פריצקי: באלפיים מאתיים שקל שאנחנו מדברים מדברים על סל השירותים עצמו.

חנן פריצקי: אני לא מתייחס כרגע למקרה הספציפי אני רק מסביר את השונות, באלפיים מאתיים שקל מדובר אך ורק על מחסה, שיהיה לאנשים איפה לישון.

חנן פריצקי: לגבי הפרטים הספציפיים, למי נותנים ואיך נותנים, זה באמת גם העירייה, גם סלי השירותים וגם מה קורה בפנים.

חנן פריצקי: אני רציתי בכל אופן שתבינו באיזו סביבה אנחנו חיים.

סופה לנדבר: אנחנו מבינים באיזו סביבה אנחנו חיים.

סופה לנדבר: אני רוצה הקרנה לכמה דקות, אני רוצה שגם אתה תראה ותיתן לי פרשנות למה שאנחנו רואים.

סופה לנדבר: אני יודעת שמה שקרה באשדוד בעמותה הזאת לפני כמה חודשים, אני אישית הלכתי לאסוף להם תרומות בגלל שלא היה לאנשים שמפעילים את המרכז, זה בעצם סרט על זה שבחיפה ניסו לשכנע את האנשים האלה לחזור למרכז, וחלק גדול סירב.

סופה לנדבר: פה יש מצב הפוך לגמרי.

סופה לנדבר: אנחנו נצטרך להוציא אותם לרחוב, וחלילה וחס שזה יקרה, בגלל שיש פה כמה דברים שאני לא יכולה להסביר לא לוועדה ולא לעצמנו, איך מצד אחד אנחנו מנסים לשלוח אנשים לבית ולמצוא להם בית ולמצוא להם מסגרת והם מסרבים.

סופה לנדבר: כאן יש אנשים שמצאו להם מסגרת ואני לא רוצה עכשיו לתאר מצב בגלל שהוא כל כך קשה.

סופה לנדבר: זה אנשים שהגיעו לבית הזה במצב קטסטרופלי.

סופה לנדבר: מה אנחנו עושים אתם?

גרסיאלה פלר: מה אנחנו עושים, אנחנו יודעים שאשדוד ואשקלון כרגע נגמר להן התקציב שלנו.

גרסיאלה פלר: לנו המשרד אין לנו תקציב לחלק.

גרסיאלה פלר: אין.

חנן פריצקי: התקציב שקיים כרגע, גם המליון שקל שאנחנו מוסיפים עכשיו הוא תקציב בשביל לעבוד בחודשים הבאים.

גרסיאלה פלר: זה יתן עוד חודש מקסימום,

חנן פריצקי: זה רק בשביל להעביר את החודשים הבאים, רק בשביל שנצליח להגיע לשלבים יותר מתקדמים בשנה כדי שנוכל איפה שהוא למצוא משאבים או שהאוצר יתן.

גרסיאלה פלר: זה נגמר ארצית, אין גרוש אחד.

גרסיאלה פלר: יש לנו במסגרת הארצית שלנו בשתי המסגרות יש כשבעים איש, אין לנו תקציב לתקצב את הרשויות המקומיות כדי שהם ישלמו,

סופה לנדבר: ולמוסדות האחרים יש תקציב?

גרסיאלה פלר: לא.

חנן פריצקי: אחרי חמישה חודשים אנחנו נמצאים בניצול של למעלה משבעים אחוז לגבי הסעיפים.

סופה לנדבר: כמה כסף אתם קיבלתם השנה?

סופה לנדבר: אני זוכרת שהיה חוב של משרד הרווחה, נכון?

גרסיאלה פלר: לא, אנחנו קיבלנו רטרואקטיבי.

סופה לנדבר: מאז שקיבלתם רטרואקטיבי עבור מה שהיו חייבים, השנה כמה כסף קיבלתם?

איגור בוגוסלבסקי: באשדוד כמאתיים עשרים אלף.

סופה לנדבר: זה התקציב שלכם?

אלכסנדר גולדמן: וגם רק לארבעה עשר אנשים.

סופה לנדבר: הם לקחו הלוואות מהבנק.

גרסיאלה פלר: חלק מזה גם כן לוקחים את הקצבת אבטחת הכנסה שלהם.

גרסיאלה פלר: בצדק, ואין לי טענות.

סופה לנדבר: גם לך יש משפחה, נכון או לא?

בנימין: כן, יש לי שני ילדים, אני עבדתי בעבודה, ופלוס אני עבדתי בהוסטל.

בנימין: ככה הייתי חי.

בנימין: אין מה לעשות.

בנימין: יש לנו משכורת, אם יהיה עוד פעם חוב כזה של חצי שנה כמו שהיינו בלי תקציב לא יודע מה יקרה, אני פשוט מתפלא איך החזקנו מעמד חצי שנה.

סופה לנדבר: אסור לי להגיד את זה, אבל נצטרך כנראה להוציא את האנשים האלה לרחוב, ושמדינת ישראל ושר הרווחה, שהוא כרגע ראש הממשלה - - -,

גרסיאלה פלר: אין לנו פתרון.

סופה לנדבר: מה לעשות, לזרוק אותם לרחוב בחזרה?

גרסיאלה פלר: לי מאוד קשה להגיד כן.

גרסיאלה פלר: אם אנחנו מחזירים אותם לרחוב - - -,

שאלה: כמה כסף אתם צריכים?

גרסיאלה פלר: עוד חמישה מליון שקל.

גרסיאלה פלר: פשוט החמישה מליון שיש לנו מספיק לנו לצרכים של היום לחצי שנה.

גרסיאלה פלר: הבעיה שלי זה שחלק מהם בסכנת חיים.

גרסיאלה פלר: פשוט סכנת חיים.

אלכסנדר גולדמן: גם התקציב של חצי שנה שיש אצלנו זה גם לא מכסה את כל האנשים שגרים אצלנו.

דוד הרטום: אני ברשות

דוד הרטום: כם כמה נתונים כדי לתאר את המצב באשדוד.

דוד הרטום: באשדוד יש לנו יחידה לטיפול בדרי רחוב ברשותה של עובדת סוציאלית, כבר נאמר.

דוד הרטום: מכירים שישים וחמישה מקרים של דרי רחוב, מתוכם חמישים ושלושה מסודרים במסגרות שונות, שנים עשר עדיין מסרבים לשתף פעולה ולהיכנס לאיזו שהיא התחלה טיפולית.

דוד הרטום: אחת הסיבות שיש כמות לא קטנה באשדוד היא העובדה שנעשית עבודה גדולה מאוד של איתור ונעשית על ידי גם העובדים הסוציאליים, גם השיטור המשולב, גם יחידות אחרות של המשטרה, והפיקוח המקומי ומתנדבים.

דוד הרטום: נעשה טיפול רחב מאוד בכל הנושא של איתור כדי שלא יקרה מצב שאנשים נמצאים ברחוב ואינם מטופלים, כי בסך הכל האנשים שמוגדרים כדרי רחוב זה אנשים שנמצאים במצוקה הקשה ביותר, לפחות בשלבים הראשונים, ללא כוחות כדי לצאת מהמצב הזה ללא עזרה גדולה ובסיסית.

דוד הרטום: מה שקיים באשדוד, ראשית כל מבחינה תקציבית, בשנה שעברה היקף התקציב לפתרון הבעיות של סידורים בקהילה וסידורים ארציים היה ארבע מאות ועשר אלף שקל, השנה מאתיים חמישים ושישה.

דוד הרטום: זה מה שקיבלנו בתיקצוב ממשרד הרווחה.

דוד הרטום: את התרגילים הרגילים, את הטכניקה הרגילה של תיקצוב ממשרד הרווחה, שאומרים חלק מהתקציב אתה מקבל בינואר ואחרי זה חלק בפברואר וחלק במרץ וחלק באפריל, בואו נאמר ככה, לשנה שעברה קיבלנו ארבע מאות ועשרה אלף שקל, לשנה זאת מאתיים חמישים ושישה אלף שקל.

גרסיאלה פלר: ויש תוספות בסוף השנה.

דוד הרטום: בסדר, אבל תבינו שאי אפשר להגיד לאנשים תראה, אם יהיה רזרבה באיזה סעיף אולי נעביר בסוף שנה.

דוד הרטום: בינתיים מאיפה הם יטופלו, אז זאת לא צורה.

דוד הרטום: אני חושב שבכלל בכל הנושא של הדרך של העברת התקציבים יש לנו הסתיגויות שנים רבות בנושא הזה, הובטח בשעתו לתקן את הדבר הזה, כי לא יכול להיות שמעבירים רק חלק מהתקציב בהתחלת השנה וזה נופל על הרשות המקומית, מתוך תקווה שאולי יהיה קדימה.

גרסיאלה פלר: לא בסעיף התקציבי הזה.

דוד הרטום: מה שיש היום, הטיפול הוא טיפול מערכתי, אותם אנשים שאותרו והגיעו למסגרות כמו השלטר באשדוד מקבלים את כל תשומת הלב של שירותי הרווחה, גם של העובדת שעוסקת בנושא הזה ישירות וגם של עובדים אחרים שעוסקים בנושא של שיקום, של גמילה מאלכוהול, גמילה מסמים וכו', כולל גם כל הנושא של ניצול זכויות מול משרד השיכון, הביטוח לאומי וכל מקום אחר שאותם אנשים זכאים לקבל.

דוד הרטום: אני חושב שגם דו"ח מבקר המדינה שבדק את היחידה באשדוד ועוד יחידות אחרות אני חושב שבסופו של דבר הוא דו"ח חיובי לגבי מה שנעשה שם, זה בהחלט אני חושב מגיע לאור המאמצים שנעשים.

דוד הרטום: היום בשלטר באשדוד גרים עשרים וחמישה דרי רחוב, מתוכם ארבעה עשר מימון של משרד הרווחה דרך הרשות המקומית, עם התוספת של עשרים וחמישה אחוז.

דוד הרטום: זאת אומרת כבר היום יש למעשה אחד עשר איש שהם לא מתוקצבים ולא מקבלים עבורם.

דוד הרטום: התקציב מספיק לשבעה חודשים בלבד.

דוד הרטום: זאת אומרת בחודש יולי מסתיים התקציב לצורך העניין הזה, ונשארים ביתרת אפס.

דוד הרטום: אם היינו עובדים לפי התקציב שקיבלנו בתחילת השנה המשמעות היתה שהשלטר היה יכול לטפל רק בשבעה דרי רחוב, כאשר הוא מטפל בעשרים וחמישה.

דוד הרטום: אגב, נאמרה כאן הערה פה שלא שייכת למשרד הרווחה אלא יותר למשרד הקליטה, חמישים ושמונה מתוך ששים וחמישה המטופלים הם עולים משנות התשעים והלאה.

דוד הרטום: רק שנבין את המשמעות.

דוד הרטום: בסך הכל יליד הארץ יש אחד מתוך השישים וחמישה.

דוד הרטום: עוד שלושה אירופה, אמריקה, שניים אתיופיה, אחד אסיה-אפריקה וכו'.

דוד הרטום: חמישים ושמונה עולים מחבר המדינות כולם עולים שעלו החל משנת 90' ואילך.

דוד הרטום: משרד הרווחה מפעיל את השירות לדרי רחוב, את כל הקומפלקס הזה, הוא אחראי מטעם המדינה והוא מפעיל את זה באמצעות הרשויות המקומיות.

דוד הרטום: כאשר זה גם הובהר בצורה מאוד ברורה בדו"ח מבקר המדינה, זה גם הובהר פה על ידי החברים ממשרד הרווחה, המשרד מתקצב את התיקצוב נטו שלו, שזה שבעים וחמישה אחוז, והרשות המקומית מוסיפה את העשרים וחמישה אחוז.

דוד הרטום: בנושא הזה בעיריית אשדוד, ואתם יודעים את זה, יש כלל חד משמעית, סופה מכירה את זה מהתקופה שהיתה לפני שנים חברת מועצת עירייה, בנושא הרווחה.

דוד הרטום: כל מה שהמשרד מתקצב העירייה שמה רזרבה לצורך העניין הזה בתקציב שלה כדי שהיא תוכל לממש את תמיד את העשרים וחמישה אחוז.

דוד הרטום: לא היה במשך כל השנים שאני מטפל ברווחה מקרה שהמשרד תיקצב איזו שהיא פעולה ועמדנו בפני שוקת שבורה שהעירייה לא היתה מוכנה לשים את המצ'ינג בבחינה הזאת.

דוד הרטום: האחריות על נושא התיקצוב, כמו שנאמר, היא של משרדי הממשלה.

דוד הרטום: קטונתי מלהגיד האם הבעייה היא בתוך החלוקה התקציבית בתוך משרד הרווחה או בתוך הסל הכולל שהמשרד מקבל מתקציב המדינה.

דוד הרטום: אבל פה הצרכים הם ברורים.

דוד הרטום: הנתונים של כמויות דרי רחוב בכל המדינה עלו במשך השנים.

דוד הרטום: אני חושב שהם עלו בין היתר כי יש יותר מודעות היום לנושא הזה ויש יותר ריצ'ינג אאוט, יוצאים יותר החוצה ומנסים להחזיר את האנשים לתוך המסלול שלהם.

דוד הרטום: אני לא בטוח שהבסיס התרחב כמו העובדה שאנשים שזקוקים לטיפול הזה ויוצאים ממנו התרבו.

דוד הרטום: אגב הנתונים גם מורים שמספר דרי הרחוב שנפטרו קטן במשך השנים האחרונות.

דוד הרטום: זאת אומרת לעובדה שיש יותר מודעות ויותר טיפול אני חושב שהדבר הזה בהחלט מקבל את הביטוי בהצלת נפשות.

דוד הרטום: יש כל שנה פחות מוות ברחוב כי יש יותר מודעות לעניין הזה.

דוד הרטום: יש מספר מסגרות, כמו שהוסבר, כאשר המסגרת הנמוכה ביותר מבחינת התעריף ומבחינת כוח האדם שצריך להיות זה הנושא של השלטר.

דוד הרטום: מרכז לאיבחון, טיפול ושיקום מחייב צוות יותר גדול.

דוד הרטום: למעשה במקום כמו באשדוד להגיע למרכז אבחון, טיפול ושיקום, וגם כשההוסטל עושה חלק מהמטלות האלה, צריכים להגיע לצוות של מנהל שהוא עובד סוציאלי פלוס עוד עובד סוציאלי אחד, פלוס אם בית פלוס מדריכים פלוס מתנדבים.

דוד הרטום: אני רוצה להסביר שגם לשלטר לפי הכללים של משרד הרווחה צריך להיות עובד סוציאלי.

דוד הרטום: כוח האדם הדרוש להפעלת מחסה, עובד סוציאלי או אחראי למסגרת, מדריכים ועובדים סמי מקצועיים או מתנדבים, אב-אם בית ושירותי שמירה.

סופה לנדבר: אבל לא נותנים להם, יש פה בעיה, הרי במקום גרים פי שניים אנשים.

דוד הרטום: אני תיכף אדבר על הנושאים האלה.

דוד הרטום: לגבי מרכז לאבחון, טיפול ושיקום הצוות כולל מנהל, עובד סוציאלי עם ניסיון באבחון, טיפול ושיקום דרי רחוב והתמכרויות.

דוד הרטום: אם יש למעלה מעשרים מטופלים עוד עובד סוציאלי נוסף.

דוד הרטום: אם בית, מדריכים עם ניסיון בטיפול באוכלוסיות חריגות, כולל תורנויות לילה, ומתנדבים אם יש צורך.

דוד הרטום: זאת אומרת לגבי הנושא של סוג התעריף,

גרסיאלה פלר: זו עבודה טיפולית של עשרים וארבע שעות.

דוד הרטום: לגבי השירות שניתן הם לא נכנסים לתוך הסל של מה שנקרא מרכז לאבחון, טיפול ושיקום.

דוד הרטום: אני בשמו של ראש העיר וגזבר העירייה שבדק את הנושא הזה, בכל מקרה, אם המשרד, וכך אנחנו מקוים, ישנה במידה מסויימת את סדרי העדיפות שלו ויעביר כספים נוספים לנושא הזה העירייה מתחייבת, ואני אומר את זה כאמירה מהחייבת, לתת את העשרים וחמישה אחוז שלה.

דוד הרטום: היא תיתן אותו בכל מקרה ברגע שהמשרד מאשר את זה.

דוד הרטום: אגב אני רוצה להגיד שהתכתבויות שלנו, כולל התכתבויות של ראש העיר עם מי שהיה סגן השר בספטמבר שנה שעברה, עם המנכ"ל בין היתר ביוני השנה, למעשה לא קיבלנו כל תשובה.

דוד הרטום: לגבי השאלות איך ממומן האדם שם בשלטר, שמונים אחוז הוא נותן מקצבת ביטוח לאומי שלו.

דוד הרטום: סיוע לשכירות, במידה ויש הסכם, זה מול משרד השיכון.

סופה לנדבר: רבותיי, אני במקום הזה הייתי, אני במקום הזה מכירה מזמן, ואני מחייכת אבל אני ממש כועסת.

סופה לנדבר: תשמעו, אני אחזיר אתכם הביתה ותחזרו עוד שבוע ימים ותתנו לנו דיווח איך מקיימים את הבית הזה.

סופה לנדבר: לא לגלגל את זה לכנסת.

סופה לנדבר: אנחנו קיבלנו פנייה, אנחנו רוצים לטפל בפנייה, אני אומרת למשרד הרווחה, אני מכירה את עיריית אשדוד, אני מכירה את מה שעיריית אשדוד עושה.

סופה לנדבר: אני רואה בחומרה רבה שעיריית אשקלון גלגלה עיניים לשמיים, ולא הגיעה לכאן.

סופה לנדבר: אני היום כותבת מכתב לראש העיר, לא יכול להיות ולא יתכן דבר כזה שוועדת כנסת מזמינה אותם והם לא מגיעים.

סופה לנדבר: אני רואה את זה בחומרה רבה.

סופה לנדבר: אנחנו רואים כאן גורל של בני אדם מול העיניים שלנו, ואם בני אדם מסוגלים בעזרת הבית הזה לחזור לחיים אז זה פלוס לא לעירייה ולא למשרד הרווחה, זה פלוס לאותם אנשים שבמקום להרוויח כסף לבית שלהם מרוויחים כסף ומחלקים בין אנשים שהם מסכנים.

סופה לנדבר: אבל זה לא פונקציה שלהם.

סופה לנדבר: אז נכון שהם פתחו עמותה, נכון שהם חלק של דרי רחוב, אבל זה דבר לא יתכן.

סופה לנדבר: צריך לשנות להם את הסטטוס ומייד.

גרסיאלה פלר: אני רוצה להסביר את העניין של משרד השיכון.

גרסיאלה פלר: משרד השיכון אנחנו כן הגענו להסדר איתם ששנתיים כל דר רחוב הוא יכול לקבל שכר דירה מוגדל.

גרסיאלה פלר: במקום שש מאות חמישים שקל אלף ומשהו שקל.

גרסיאלה פלר: אנחנו בדרך כלל כשהם במסגרת הם לא מקבלים את השכר דירה הזה, כי באיזה שהוא שלב הם יוצאים בחזרה לקהילה.

גרסיאלה פלר: ברגע שהם יוצאים לקהילה הזכות הזו נשמרת כשהם יוצאים.

גרסיאלה פלר: כי מאבטחת הכנסה אחר כך הם לא יכולים גם כן להתחיל לשלם שכר דירה.

גרסיאלה פלר: אז מה שאנחנו כן עושים זה כשהם במסגרת, גם כן מקומית או מסגרת ארצית כמובן אז הם לא מקבלים את הסיוע הזה ושומרים, כשהם יוצאים בחזרה לקהילה.

גרסיאלה פלר: חוץ מזה יש הרבה שכבר ניצלו את הזכות הזאת.

גרסיאלה פלר: לא רק משכנתא, גם כן ניצלו את הסיוע בשכר דירה לפני שהגיעו להוסטל.

איגור בוגוסלבסקי: מה שבאמת מאוד חשוב שאנחנו באמת נוכל לעזור לאנשים.

שלומית: ואתם פניתם למשרד השיכון?

גרסיאלה פלר: לא פנו, כי שומרים להם את הזכות.

גרסיאלה פלר: אני חושבת שזה יופי מה שהם עושים, שלא פונים כדי שהם לא יקבלו את הסיוע הזה ושומרים להם את הזכות שהם יוצאים מההוסטל.

איגור בוגוסלבסקי: יש הרבה, וזה מאוד בעייתי במשרד השיכון כמה אנחנו פנינו.

גרסיאלה פלר: אני רוצה להוסיף, בשנה שעברה בדצמבר 2005 יצא דו"ח מבקר המדינה, שביקר את הטיפול בדרי רחוב ברשויות המקומיות, גם כן בשבע רשויות מקומיות, גם כן הגיע אלינו כמובן.

גרסיאלה פלר: ומה שהם כתבו, עליה של דרי רחוב, מספר דרי הרחוב המטופלים, מ-2000 עד 2004, זה היה של מאתיים שבע עשרה אחוז.

גרסיאלה פלר: כל שנה יש לנו עלייה במספר המטופלים.

גרסיאלה פלר: כשהתקציבים עלו רק בשלושים אחוז.

גרסיאלה פלר: זה נתונים של מבקר המדינה, זה הנתונים שאנחנו נתנו להם, וזה התוצאה.

גרסיאלה פלר: מה שזה אומר שעם כל הרצון שלנו אנחנו כרגע לא יכולים לענות על הצרכים.

גרסיאלה פלר: אנחנו לא יודעים מה לעשות, אין לנו תשובות, אין לנו תקציב.

גלית רייכמן מימון: אני יכולה רק לחזור על הדברים של חנן, שבסך הכל אנחנו הגענו כרגע למיצוי מלא של התקציב, התקציב שיש לנו כרגע מספיק אולי לעוד חודש, מיליון שקל הנוספים לעוד חודש נוסף, ולאחר מכן התקציב פשוט מסתיים.

גלית רייכמן מימון: ואנחנו מאוד מקווים שכמו ששנה שעברה, בסוף השנה, הצלחנו לגרד עוד שני מליון שקלים, גם השנה נצליח לעשות את זה.

גלית רייכמן מימון: אבל כמו שהוא אמר, סך הכל על מנת שכל המקרים יקבלו מענה אנחנו צריכים חמישה מליון שקלים,

גרסיאלה פלר: בלי לגדול, בלי תכניות מגירה, בלי שום כלום.

גרסיאלה פלר: ממש לשמור על הקיים, אנחנו צריכים עוד חמישה מליון שקל.

גרסיאלה פלר: זה לא יעזור.

גרסיאלה פלר: אין לנו את זה, אין לנו תשובות.

סופה לנדבר: למה המשרד לא פנה לא לוועדת כספים, לא לוועדת רווחה?

גלית רייכמן מימון: זה נמצא בראש סדר העדיפויות של המשרד אבל עד כה לא קיבלנו מענה.

דוד הרטום: מה התשובה של האוצר לפניות שלכם?

גלית רייכמן מימון: שבמסגרת סדרי העדיפויות של המשרד השמיכה כבר משוכה עד קצה גבול היכולת שלה.

גלית רייכמן מימון: יש גם ילדים בסיכון שזה גם נושא מאוד בוער.

דוד הרטום: לדעתי צריכים להיות פה עוד שני משרדי ממשלה.

דוד הרטום: ראשית כל משרד הקליטה, הם החליטו שהם מטפלים בעולים החדשים דרי רחוב רק בשנה הראשונה שהם בארץ.

דוד הרטום: ואפילו היום הם לא מטפלים, כלומר מגיע עולה שאין לו שום סידור ושום דבר כבר מהיום הראשון הוא נופל על המסגרות הקיימות.

דוד הרטום: אני חושב שאנשים שכולם מוגדרים כעולים חדשים בסופו של דבר צריך משרד הקליטה להיות שותף בנושא הזה.

דוד הרטום: המשרד השני לפי דעתי שהיה צריך להיות זה משרד השיכון.

דוד הרטום: כי יכול להיות שאותן החלטות שהיו בשעתו לפני חמש שנים, שקבעו את המסגרות של דרי רחוב, מחייבים רביזיה.

דוד הרטום: זאת אומרת אם הסיפור הזה של התיגבור של האלף שקל או האלף מאה שקל הוא לא מתאים לאנשים שנמצאים בשלב השיקומי ושם צריך מסגרת נוספת אני חושב שהדבר הזה חייב לקבל את הביטוי שלו.

דוד הרטום: יכול להיות שגם כדי לעודד את האנשים להיות במסגרת ומצד שני לצאת ממנה, צריכים לתת להם את התקופה שנמצאים בתוך מסגרת מסודרת אקסטרא מעבר לתקופה של השיקום אחרי זה.

דוד הרטום: כי אחרת באמת ההכוונה שהם מקבלים אומרים אל תנצלו את זה עכשיו כי זה יחסר לכם אחר כך.

דוד הרטום: אבל מצד שני אפילו שלטר לא יכול להתקיים בלי שיש גם את האלף מאה שקל האלה וגם את מה שמקבלים ממשרד הקליטה.

גרסיאלה פלר: אני כן רוצה לציין, עד לפני שנתיים אנחנו קיבלנו תקציב ממשרד הקליטה, כחצי מליון שקל לשנה, והם, כהחלטה שלהם של מנכ"ל משרד הקליטה הפסיקו עם התוספת התקציבית של חצי מליון שקל בטענה שאין להם תקציב.

גרסיאלה פלר: ואז הכל חזר אלינו.

גרסיאלה פלר: שנתיים או שלוש אם אני לא טועה כבר אנחנו לא מקבלים ממשרד הקליטה שום עזרה בטיפול בדרי רחוב.

גרסיאלה פלר: זה קשור מאוד, כי הם עולים.

סופה לנדבר: הם מביאים את העולים והם חייבים לטפל בהם.

גרסיאלה פלר: זה לא שזה לא קשור אלא פשוט היום הם מתעלמים מהם.

גרסיאלה פלר: זה לא בסדר עדיפות.

גרסיאלה פלר: מה שנשאר להם, כי הם עזרו גם כן לרשויות המקומיות בזמנו, ליחידות המקומיות, יש תקן אחד של עובדת סוציאלית בעיריית תל אביב שעדיין הם מפעילים אותו, וזהו זה.

דוד הרטום: אגב באשדוד יש יותר עולים מאשר בתל אביב.

דוד הרטום: בתל אביב מתקצבים.

סופה לנדבר: תשמעו רבותיי, אתם יודעים, יש כמה אמהות אבל אין מי שיטפל בילדים האלה.

סופה לנדבר: תשמעו, אנחנו נחזור לישיבה הזאת תוך שבועיים, אני אזמין לישיבה הזאת גם את משרד הקליטה וגם את משרד השיכון וכמובן משרד הרווחה.

סופה לנדבר: אני דורשת שעיריית אשקלון אם מנהלת האגף לא יכולה להגיע שראש העיר יגיע לכאן.

סופה לנדבר: נציג עיריית אשדוד נמצא, אני יודעת שראש העיר גם יחד עם דויד היו בבית הזה, אין להם תקציבים לעזור אבל מה שיש להם הם נותנים.

סופה לנדבר: אני מגלגלת את זה לכיוון של משרד הרווחה ומשרד האוצר, הם יצטרכו לפתור את הבעייה תוך שבועיים, משרד השיכון צריך להסתכל על מה שקורה היום.

גרסיאלה פלר: אנחנו לא הצלחנו, זה באמת היתה בקשה שלנו ממשרד הרווחה למשרד השיכון, להכיר כל הזמן שהבנאדם נמצא במסגרת אז לתת להם את השכר דירה מוגדר פלוס את השנתיים כשהם יוצאים.

גרסיאלה פלר: את זה הם אומרים תגידו תודה שאנחנו לא הורדנו עדיין את השנתיים.

גרסיאלה פלר: הדבר היחיד שהצלחנו כן להגדיל, זה בבית לחיים.

גרסיאלה פלר: ברגע שיהיה לנו, אני מקווה שהשנה נוכל להתחיל להפעיל את בית לחיים, יש מכרז בדרך.

גרסיאלה פלר: כל זמן שהבנאדם יהיה במסגרת של בית לחיים, הם כן יתנו את השש מאות חמישים שקל או את האלף ומשהו, כעזרה לתוספת שלנו בעצם.

גרסיאלה פלר: בשבילנו זה חסכון די רציני וזה כשותפות, אבל זה רק בעניין של בית לחיים, לא במסגרות אחרות.

גרסיאלה פלר: זה כל אלה שהם לא ברי שיקום והם צריכים דיור מוגן כי הם לא יכולים לחזור לחיים עצמאיים, וברגע שהם לא יהיו בבית מוגן אז הם יהיו ברחוב, ואנחנו יודעים מה יהיו התוצאות.

סופה לנדבר: גם אלה יהיו ברחוב, בגלל שמחר אם הבית הזה ייסגר, והאנשים האמיצים האלה שלקחו על עצמם את הגורל של אנשים זרים.

סופה לנדבר: טוב, אנחנו עושים ישיבה בעוד שבועיים ואני מבקשת ממשרד הרווחה, עם כל הכאב שלי, יחד עם העיריות, להגיע לכאן עם תשובות.

סופה לנדבר: אתם תפנו לשר הממונה, במקרה זה ראש הממשלה ממונה על המשרד שהוא בלי שר.

סופה לנדבר: אנחנו גם עושים דיון בשבוע הבא כנראה, אני אפנה לכל השרים, לשר השיכון, לשר הקליטה, לשר האוצר, ואם נצטרך נצא יחד אתם לרחוב, נחזיר אותם לרחוב.

סופה לנדבר: זה יהיה כנראה סיפור של מדינת ישראל וזה יהיה כנראה סיפור של סוכנות יחד עם משרד קליטה.

סופה לנדבר: הם מביאים לכאן אנשים, מישהו צריך להיות אחראי על גורל של אותם אנשים שמגיעים למדינה.

סופה לנדבר: אנחנו שמענו כמה מקרים שאני לא יודעת, אני לא רציתי לשמוע את כולם לא בגלל שלא רציתי, בגלל שבעצם אנחנו ממש שותפים לצער של האנשים האלה, ואני מרגישה מה שהם עברו.

סופה לנדבר: אם רופא שאחרי תקופה קצרה ביותר קיבל רישיון והיה מסוגל לעבוד ונכשל בחיים האישיים שלו ורוצה לחזור לחיים אז צריכים לעזור לו.

סופה לנדבר: אם מהנדס נשאר בלי בית ונשאר בבית חולים ולא היה מי שיקבל אותו, ואני מכירה שם כל מקרה ומקרה, היתה שם אישה אחת שלפי הבירוקרטיה של מדינת ישראל אפשר להגיד רבותיי, שתישאר בחוץ.

סופה לנדבר: היא היתה לבד עם ילדה קטנה.

גרסיאלה פלר: אני חושבת שזה לא מתאים שהיא תהיה שם.

סופה לנדבר: נכון, לא מתאים, אבל יותר טוב להשאיר אותה בגן הציבורי איפה שהיא היתה.

סופה לנדבר: אני מציעה לכם, אל תאספו יותר אנשים.

סופה לנדבר: לאלינה, העובדת הסוציאלית, שהיא כל כך נחמדה ושאני מאוד מכבדת אותה, תגידו "יותר לא".

סופה לנדבר: אם ישבו מול העירייה, ואני יודעת שצבי ואתה דוד עושים הכל, אבל לא לגלגל את הצרות לכיוון של העמותה.

סופה לנדבר: שיישארו איפה שהם נמצאים.

סופה לנדבר: בגן ציבורי, במקלט.

סופה לנדבר: אני ממש שותפה, בגלל שאני גרה בעיר אשדוד אני יודעת שאשדוד עושה הכל ואני יודעת את הדברים שדוד עושה כמנהל אגף ועובדים סוציאלים שלו.

סופה לנדבר: אבל תשמעו, אם אנחנו מצאנו, סליחה על הביטוי, "פריירים", שלקחו על עצמם את הגורל של האנשים, משרדי הממשלה חייבים לעזור להם.

בנימין בלונרוביך: חוץ מזה יש לנו תוספת שיצאו שני אנשים שהם מצאו משפחה שלהם בחוץ, ברוסיה, אחד במולדובה, אז עזרנו לצאת מפה.

בנימין בלונרוביך: הם לא מסודרים פה אז עזרנו, עשינו ויזה והכל בקונסוליה הרוסית, אז שלחו אנשים למשפחה שלהם.

בנימין בלונרוביך: והיו שני מקרים שלנו, שאף אחד לא שילם על זה כסף.

איגור בוגוסלבסקי: היה אחד שהיה תושב ישראל, בא לבד, היה מבוגר, בן שבעים וארבע, משהו כזה.

איגור בוגוסלבסקי: אז גם באשדוד מישהו לקח את המסמכים, הכניס אותו למקלט שאי אפשר לישון שם, עשה הוראת קבע, קיבל את כל הכסף, הוא היה בנאדם מבוגר, עם זקן כזה, הסתובב שם ברחובות.

איגור בוגוסלבסקי: נתן לו סתם לחם ומים, והבנאדם היה חולני, אמר באתי לראות איך גרים היהודים, יש לי משפחה ברוסיה, יש לי ילדים, אז יצרנו קשר, התקשרנו למשפחה, איפה אבא, עלה לארץ ונעלם.

איגור בוגוסלבסקי: אז עזרנו לו, נסענו לשגרירות ברוסיה, הכנו את כל המסמכים.

בנימין בלונרוביך: סליחה, על זה לא מבקשים אפילו כסף.

בנימין בלונרוביך: לא קיבלנו כסף ולא מבקשים על זה כסף.

בנימין בלונרוביך: ככה, זו עזרה ועל זה לא מקבלים גרוש אחד.

סופה לנדבר: משרד הרווחה, אני מבקשת, אני מבינה את המצב אבל כנראה אתם לא צריכים לגלגל עיניים לשמיים ולהגיד שאין.

סופה לנדבר: תחזרו הביתה, תחשבו איזה רזרבות יש, מאיזה תקציב אפשר להעביר לכיוון הזה ולתת להם אפשרות לסיים את השנה בכבוד ולהמשיך בכבוד להחזיק את האנשים האלה ולהחזיר אותם לחיים רגילים.

סופה לנדבר: בעוד שבועיים נקיים ישיבה עם מנהלי פרוייקט, עם עיריות, עם משרד הרווחה, משרד השיכון, משרד הקליטה, וגם יישלח מכתב לראש העיר של אשקלון שאנחנו רואים זאת בחומרה רבה.

סופה לנדבר: תודה רבה.