ועדת המשנה לקליטת ילדים, נוער וצעירים עולים במערכת החינוך, כנסת 17, פרוטוקול מספר 11, 2006-07-10 00:00

זאב אלקין: צהרים טובים לכולם.

זאב אלקין: אנחנו נתחיל.

זאב אלקין: אנחנו ממשיכים היום למעשה את הסבב הרביעי של הדיונים בוועדת משנה.

זאב אלקין: דיברנו על נושא עברית, דנו בנושא של התאמות והיערכות במבחני בגרות לעולים, בשבוע שעבר דיברנו על נושא של נשירה והשבוע אנו דנים בנושא של חינוך משלים לתלמידים עולים על-ידי המגזר השלישי.

זאב אלקין: כמובן נשמע במהלך הדיון את העמדה של משרדי הממשלה, אבל המטרה העיקרית היום, וכיוון שכהרגלינו קבענו 2 ישיבות כי אני מניח שלא נמצה את הנושא היום ונצטרך גם את השעה של מחר הפעם נעשה את זה בסדר הפוך מהפעמים הקודמות, בעידודם של נציגי משרד החינוך והמשרד לקליטת עלייה, ניתן לנציגי הארגונים לפתוח, כאשר המטרה העיקרית שלנו, וכאן אני מדגיש מראש, היא לשמוע יותר דגמים מדיווח על פעילות.

זאב אלקין: קל מאוד יהיה להיכנס למסלול של דיווח על הישגים ואנחנו נתפזר בשלום.

זאב אלקין: לא זו המטרה, ואני חושב שזה גם שימוש לא נכון של הבמה הזו, כי אף אחד לא מחלק כאן אותות כבוד ואין לי גם תקציבים לחלק, כך שאני לא הכתובת הנכונה לדווח על הישגים.

זאב אלקין: מה שיותר מעניין אותי, ואני חושב שצריך לעניין את כולנו כאן זה לבחון את המודלים.

זאב אלקין: מהם המודלים שהעמותות השונות מיישמות בעבודה שלהם, מהי הרמה של שיתוף הפעולה מול משרד החינוך, המשרד לקליטת עלייה וגופים ממשלתיים נוספים, וכן כלפי הסוכנות היהודית – האם היא מספקת או לא, איפה ומה צריכים לשפר, וכד'.

זאב אלקין: כי זו הבמה הזו שברמה הזו נוכל אולי להתקדם הלאה ולהוציא המלצות כלליות.

זאב אלקין: אם נשקע בתוך דיון למה גוף כזה קיבל תיקצוב או לא קיבל, ולמה קיבל כך ולא אחרת, בסופו של דבר לא נצא מזה, וזה לא יעזור לא לגוף ולא לנו כקבוצת דיון כאן.

זאב אלקין: אחרי הקדמה כזו, אני מעביר את הבמה, והפעם נתחיל עם נציגי העמותות, ואחר כך המשרדים יגיבו למה שנשמע.

זאב אלקין: בבקשה.

אלי זרחין: אדוני היושב ראש, אנחנו דיברנו כאן כבר כמה פעמים שבבתי הספר, לגבי עולים דוברי רוסית, וגם הרבה יוצאי אתיופיה, כולל אלה שנולדו בארץ, יש שתי בעיות עיקריות.

אלי זרחין: הבעיה הראשונה היא "קרקע מתחת לרגלים" – מי אני?

אלי זרחין: מה אני עושה כאן בארץ?

אלי זרחין: איך אני משתלב?

אלי זרחין: - אותו מענה שמשרד החינוך היום בגדול לא נותן.

אלי זרחין: אותם תוכניות שקיימות על ידי הסוכנות בצרפת או ברוסיה לפני העלייה לא קיימות כאן בארץ.

אלי זרחין: הנושא השני הוא נושא הלמידה.

אלי זרחין: יכולת ילד עולה להשתלב בכיתה של 40 ילדים, יכולתו להבין חומר בעברית וכו'.

אלי זרחין: את המודל שאני רוצה להציג פיתחנו ב"אגודה הישראלית למען ילדים עולים" לפני כארבע שנים והפעלנו אותו כבר במאות בתי ספר.

אלי זרחין: המודל נבנה מחמישה מרכיבים עיקריים.

אלי זרחין: כחלק מהמודל, אנחנו בניגוד לאחרים, לא מאמינים שכגוף ציבורי צריכים לאסוף את הילדים.

אלי זרחין: אנחנו מאמינים שאנחנו צריכים לבוא לגוף קהילתי – בית ספר, יחידה לקידום נוער, מחלקת רווחה, מועדון נוער, מישהו שעובד איתם בקהילה, ואנחנו מציעים תוספת למה שיש שם בשיתוף עם האנשים שעובדים שם.

אלי זרחין: יש לנו תמיכה כספית של משרד הקליטה, שלא מספיקה, וזה חשוב לציין זאת כי בחלק מהמודל התברר שאם אני מקבל אפילו כסף קטן ממשרד הקליטה, יש לי יכולות הרבה יותר גבוהות לקבל כסף נוסף מתורמים פרטיים ומקרנות.

אלי זרחין: ישנו שיתוף מלא עם הגף של עודי.

זאב אלקין: שאלה שמעניינת אותי.

זאב אלקין: למשל, בפעילות שלך, נניח אתה מקבל פעילות בהיקף מסויים, לאיזה אחוז מינוף אתה מצליח להגיע?

זאב אלקין: למשל, אם הממשלה משקיעה שקל, כמה אתה מרוויח על השקל הזה?

אלי זרחין: תשעה שקלים.

אלי זרחין: אבל זה כאמור אצלנו, וזה משתנה אצל כל אחד.

אלי זרחין: מאוד חשובה לנו הפעילות עם האגף של עודי בהט.

אלי זרחין: הוא לדוגמא, לא נותן לנו כסף, אבל בעזרת המשאבים והאמצעים שלו הוא נוטל חלק בפעילות שלנו במקומות השונים, שמצליחה לפתח את התוכניות שלנו לרמה אחרת לגמרי.

אלי זרחין: התוכנית שלנו בנויה מחמישה מרכיבים.

אלי זרחין: המרכיב הראשון – קבוצות תמיכה עם הילדים, שהאמונה שלנו על-פי המודל היא שמי שצריך לעבוד עם הילדים זה מי שבא מאותה תרבות של הילדים עצמם.

אלי זרחין: כלומר, אם ברחובות יש קבוצת יוצאי אתיופיה, איתם יעבדו מנחות שהם יוצאות אתיופיה בעצמן.

אלי זרחין: אם בפרדס כץ יש קבוצת דוברי רוסית איתם עובדים מנחים דוברי רוסית.

אלי זרחין: אם בנצרת עילית זה יוצאי ארגנטינה, איתם עובדים יוצאי ארגנטינה.

אלי זרחין: כאשר המדריכים עצמם הם אנשים שגם עברו בזמנו תהליך קליטה, השתלבו יפה בארץ, לכולם הכשרה פורמאלית והתמחות בהנחיית קבוצות, ידע בשפה ועוד, שזה הרבה דברים שמשפיעים לטובה.

אלי זרחין: עיקר העבודה איתם זה על רקע של "מי אני?

אלי זרחין: מה אני עושה כאן בארץ?

אלי זרחין: איך אני משתלב כאן?

אלי זרחין: " ולגבי דוברי רוסית בעיקר, גם "מה זה יהודי בכלל?

אלי זרחין: איך אני בכלל קשור ל'יהודי' הזה?".

אלי זרחין: אנחנו עובדים היום עם הרבה ילדים שלא רק שלא מוכרים כיהודים אלא גם לא רוצים להיות מוכרים כיהודים.

אלי זרחין: לכן צריך לעבוד איתם על מנת לשלב אותם בישראל.

אלי זרחין: כאמור, כחלק מהמודל שלנו, כל העבודה תהיה בתוך בית הספר, בשעות פנויות מהלימודים, אבל בשטח בית הספר, במטרה שאם הילד נמצא בסביבה מוכרת ובטוחה, יקבל תמיכה בבית הספר ואולי מחר יהיה לו יותר קל ליצור קשר עם המורה.

אלי זרחין: גם מורים יודעים את מצבם – מנחים שלנו נפגשים איתם ומעדכנים אותם.

אלי זרחין: חלק נוסף זה עבודה עם ההורים.

אלי זרחין: אנחנו עובדים בערב עם ההורים, שכרגע זה רק דוברי רוסית, במטרה לעזור להם להבין מה זה מערכת החינוך בישראל, להבין שהילדים צריכים אותם, שגם כאשר הם עסוקים בקליטה שלהם חשוב שהם יבואו לבית הספר, גם שתהיה להם שפה – חשוב שיבואו לבית הספר ויבינו מה קורה שם.

אלי זרחין: החלק השלישי – אנחנו עובדים עם הצוותים של בית הספר.

אלי זרחין: במסגרת זו, הדבר המרכזי הוא לתת למורים הבנה מה קורה עם הילד.

אלי זרחין: שאם ילד כועס, זה לא תמיד בגלל שהוא שהוא אלים או קיבל מכות, הוא פשוט כועס כי רע לו.

אלי זרחין: אנחנו אומרים שאין ילדים רעים, אלא יש ילדים שרע להם.

אלי זרחין: ואז לעבוד עם הצוות ברמה של איך לתמוך בילד.

אלי זרחין: למשל, בבית ספר ברחובות ישנם ילדים שהם ילידי הארץ, יוצאי אתיופיה משכונת קריית משה, שלא יודעים או כמעט לא יכולים לקרוא ולכתוב עברית.

אלי זרחין: ומדובר בילדים בכיתה ז'.

אלי זרחין: זה שיקראו להם לא עולים – זה לא יעזור.

אלי זרחין: כך שמה שחשוב זה לבדוק עם הילד לא כמה זמן הוא בארץ, אלא איזה צרכים יש לו, ויחד עם בית הספר לנסות לתת מענה במטרה שאנו נתחיל ובית הספר ימשיך.

אלי זרחין: חלק נוסף בפרויקט הזה, זה לנסות להביא את הילדים ובני הנוער לעבודה קהילתית.

אלי זרחין: וכאן, האגף של עודי נותן רעיונות.

אלי זרחין: לדוגמא, בפרדס כץ, הילדים האלה שהם מאוד קשים, נכנסו לקבוצת "חפציבה", שבשנה הבאה, אחרי תהליך של שנה, הם נוסעים לבית ספר ישראלי ברוסיה, והם כביכול ייצגו את ישראל.

אלי זרחין: ומדובר בילדים קשים עם הרבה בעיות.

זאב אלקין: רגע, זה טוב או שזה רע, שרק הם ייצגו את ישראל?

אלי זרחין: זה טוב.

אלי זרחין: תראה, הם מרגישים היום מה זה ישראל, שהיא שלהם.

אלי זרחין: דבר שלא היה קודם.

אלי זרחין: למשל ברמלה, קבוצת ילדים קשים – פיתחנו שם קבוצת מנהיגות עירונית.

אלי זרחין: זה אומנם קבוצה רק של עולים, אבל הם בתוך המרכז הדרכה העירוני.

אלי זרחין: ומרכיב חמישי שאנחנו מנסים להפעיל, אבל כאמור, עם כל התמיכה של משרד החינוך עדיין זה עניין של כסף, אנחנו מנסים להכניס לבתי ספר כח נוסף מקרב אותה עדה.

אלי זרחין: למשל, בבתי ספר עם הרבה יוצאי אתיופיה, להכניס יועצת חינוכית יוצאת אתיופיה גם היא.

אלי זרחין: עכשיו קיבלנו תקציב לכך.

אלי זרחין: או למשל, להכניס יועצת חינוכית דוברת רוסית לבית ספר עם ריכוז גבוה של עולים מרוסיה.

אלי זרחין: הכוונה ליועצת חינוכית שמגיעה כיועצת נוספת.

זאב אלקין: אתם מכניסים, זה אומר שאתם מממנים, או שאתם ממליצים על מועמד?

אלי זרחין: יש כאלה ויש כאלה.

אלי זרחין: קודם כל, כמו שאתה יודע, סיימנו השנה תוכנית שיזמנו של הכשרת יועצים חינוכיים בקרב עולים, ו- 27 אנשים סיימו בהצלחה ויוצאים עכשיו לשטח.

זאב אלקין: איפה זה?

אלי זרחין: בבר אילן.

זאב אלקין: אתה מתבלבל.

זאב אלקין: זה לא תוכנית של מיכאל כהן ממשרד החינוך?

אלי זרחין: כן, אבל מיכאל כהן בא כיוון שאנחנו הבאנו אותו.

אלי זרחין: היה לנו כאן דיון בכנסת ביוזמתינו שהוא גם השתתף בו, ובאמצע הוא קם ואמר: "אני מממן".

אלי זרחין: מיכאל כהן הוא הממונה על מורים עולים, ומה שקיבלנו מהשרה הקודמת, כאשר השרה הנוכחית גם עמדה בהתחייבות, שכל בוגר של התוכנית הזו שנכנס לבית הספר – מיכאל כהן נותן לו 6 שעות.

אלי זרחין: בניגוד להגדרות שיש לנו לגבי המורים, כאן לא משנה כמה זמן הוא בארץ.

אלי זרחין: ובאמת הרבה תודה לאיש הזה.

אלי זרחין: תמורת 6 שעות בית הספר צריך להביא מצ'ינג.

אלי זרחין: אז מיכאל כהן אומר: "אל תביאו מצ'ינג מלא, תביאו שעתיים".

אלי זרחין: זה מימון ממשרד החינוך.

אלי זרחין: יש לנו גופים שאין לנו מימון, ואז דרך קרנות אנחנו משלמים כסף לאותה יועצת, אבל שוב זה בא דרך בית הספר, היא נכנסת כצוות של בית הספר (שהוא מעורב).

אלי זרחין: זה בעצם מודל שפועל בתוך שטח בית הספר.

עדיה צפחי: יועצים אתיופיים סיימו שם?

אלי זרחין: כן.

עדיה צפחי: וזו היתה הכשרה רק עבורכם?

אלי זרחין: לא.

אלי זרחין: הרעיון היה לקחת קבוצה של יוצאי אותם מדינות, ששם לא היה את המקצוע של ייעוץ חינוכי, ויש לנו בתי ספר עם ריכוז גבוה, שזה יוצאי ברית המועצות – קווקזים, בוכרים, וכו', ויוצאי אתיופיה.

אלי זרחין: ומתוך 25 אנשים יש 8 יוצאי אתיופיה, 4 יוצאי קווקזים, 2 יוצאי בוכרה, והשאר ממדינות אירופאיות שונות.

עדיה צפחי: הם כבר קיבלו הצעות עבודה מבתי הספר?

אלי זרחין: זה מצחיק, אבל היום יש רדיפה אחרי האנשים האלה.

אלי זרחין: בדרום ובצפון יש בעיה עם מקומות.

אלי זרחין: אלה שמוכנים לעבוד במרכז קיבלו כבר 2-3 הצעות.

אלי זרחין: יש בעיה, כשאנחנו באים לבית ספר בעפולה עם בחורה יוצאת אתיופיה ומנהל אומר שאין לו מספיק כיתות והוא לא צריך אותה.

אלי זרחין: בעצם יש לה תואר שני, עם רישיון ייעוץ ורישיון הוראה.

אלי זרחין: היא לא באה לעבוד עם אתיופים, אלא לעבוד עם יועצת בית הספר.

אלי זרחין: בבעיות כאלה אנחנו עדיין נתקלים.

אלי זרחין: אבל אין ספק שהמודל הזה עובד.

אלי זרחין: לדוגמא, בפרדס כץ, כל הילדים העולים היו מיועדים לנשירה בכיתה ט', וכולם ב – 100 אחוז עברו לכיתה י'.

אלי זרחין: לאף אחד מהם לא היו תיקים נוספים במשטרה.

זאב אלקין: אלי, אם אני מבין אותך נכון אחרי שתיארת את המודלים, שהמצב הוא מצוין, וחוץ מעוד קצת כסף, כל השאר בסדר.

זאב אלקין: ואני בכוונה מחדד את הדברים.

אלי זרחין: אני אגיד לך מאוד פשוט.

אלי זרחין: הייתי מצפה שמשרד החינוך, לא עודי בהט, אלא כבוד השרה, כבוד המנכ"ל, יצאו ויגידו שהתוכנית הזו עובדת.

אלי זרחין: ובמקום אותם 300,000 שקל שאתם (האגודה) משקיעים בתוכנית, אנחנו נותנים 300 מיליון שקל, כדי שתוכניות כאלה יהיו במימון מלא של המשרד בכל הארץ.

אלי זרחין: זוהי הציפייה שלנו.

זאב אלקין: היית מצפה שייקחו מכם את המודל, והמשרד יישם אותו בצורה אחרת.

אלי זרחין: נכון.

זאב אלקין: למה?

זאב אלקין: אם אתה אומר שעל כל שקל שנותנים לך אתה מביא עוד תשעה, אז תעשה את זה דרכך?

אלי זרחין: על אותה כמות שאני מקבל אני יכול להביא עוד.

אלי זרחין: אבל יש גבול.

אלי זרחין: אני לא יכול לעשות הכל.

אלי זרחין: וגם אם אנחנו עבדנו בו זמנית ב – 60 מקומות ביניהם 27 בתי ספר, זה עדיין דברים קטנים.

אלי זרחין: יש עוד מרכיב אחד בפרויקט שהוא מאוד יקר ובהרבה מקומות כמעט ולא מצליחים לעשות את זה, שזה מרכז למידה אחרי הצהריים מתוך בית הספר בו אנו מביאים מורים מקרב העדה.

אלי זרחין: כך, שלדוגמא מורה יכולה להסביר לעולה מה הוא לומד בהיסטוריה בשפה שלו על מנת שהוא יבין טוב יותר את החומר.

אלי זרחין: לזה כרגע חסר לנו כסף.

אלי זרחין: ושוב, אם אנחנו נוכל לגייס כסף נוסף, ניכנס לעוד מקומות.

אלי זרחין: אני סתם יכול לתת דוגמא, שעם עודי בהט אנחנו עובדים כבר שנתיים, והוא פיקח בתוכנית שלנו למודעות ישראלית.

אלי זרחין: הוא הכניס את זה פורמאלית לתוכנית שלו לשנת תשס"ז.

אלי זרחין: ולא רק העמותה שלנו.

אלי זרחין: יש עמותות נוספות שישבו איתו עם מכרז, וחלק מהעמותות יקחו את זה דרך עודי.

אלי זרחין: אני באמת חושב שכסף זה דבר מאוד משמעותי.

אלי זרחין: אני סתם אגיד לך שהציפייה שלי ממשרד החינוך, גף תלמידים עולים, כפי שדיברתי בישיבה הקודמת הבוקר, יהפוך להיות מינהל.

אלי זרחין: שיהיה משהו שהתקציב לעולים ילך לשם.

אלי זרחין: הפנטזיה שלי שהייתי רוצה לראות במשרד הקליטה אגף או מחלקה לילד ולנוער.

אלי זרחין: שוב, זה צרכים ייחודיים של ילדים ונערים.

אלי זרחין: אני יודע שמרים מנסה לדחוף כבר שנתיים תוכנית לגיל הרך.

דוד מהרט: זה לא התפקיד של משרד החינוך לתת את זה?

אלי זרחין: דוד, אני אומר את מה שאני חושב.

אלי זרחין: עם כל הכבוד למשרד החינוך, את כל הכסף לעולים מקבל משרד הקליטה.

אלי זרחין: זה לא הכסף של משרד החינוך.

אלי זרחין: גם למורים.

אלי זרחין: אני חוזר ואומר, אין בתקציב משרד החינוך סעיף ילדים ומורים עולים.

אלי זרחין: אין דבר כזה בתקציב המדינה.

אלי זרחין: יש יוזמות חינוכיות ופרויקטים שנכנסים לתקציב של 2.5 מיליון שקל שמיועד לאולפנים.

אלי זרחין: זה שמשרד משקיע חצי מיליארד שקל או 2 מיליארד שקל זה מגיע באופן עקיף.

אלי זרחין: ואני חושב שזה לא בסדר.

זאב אלקין: לפעמים זה לטובה.

זאב אלקין: כשמקצצים זה עוזר.

זאב אלקין: "אין הברכה שורה אלא בדבר הסמוי מן העין" - אני ראיתי שחלק מהפרויקטים האלה שניצלו מקיצוץ רק בגלל שאף אחד לא ידע איפה הם נמצאים.

זאב אלקין: ..

אלי זרחין: עוד נקודה אחת אני רוצה להציג שמרים מעורבת בה.

אלי זרחין: אנחנו עובדים היום הרבה בגני חובה שנמצאים בריכוז גבוה של ילדים עולים.

אלי זרחין: תחשבו שנייה על ילד, שנולד כאן בארץ, גדל עד גיל שנתיים עם סבתא שדוברת רוסית טובה, ההורים עובדים, בגיל שנתיים הלך לגן רוסי – שם הוא קיבל מוזיקה, ריקוד, אנגלית.

אלי זרחין: הוא רק לא קיבל את אותם דברים שמקבל ילד ישראלי.

אלי זרחין: ואז, הוא מגיעה לגן חובה, העברית שלו ברמה מאוד נמוכה, הוא לא מכיר לא שירים, לא דמויות, ולא דברים אחרים שבודקים לצורך הקבלה לבית הספר.

אלי זרחין: זוהי בדיוק התוכנית שאנחנו, וארגונים נוספים שעובדים היום בזה, חולמים שהמדינה תיכנס לזה, ותגיד שיש בעיה - משקיעים הרבה יותר כסף מסכום של 300,000 שקל, ועובדים על זה.

זאב אלקין: אני מבקש בכלל מכולם להציג את עצמם לפני שהם מדברים למרות שחלק מהנוכחים פה לא נמצאים בישיבה פעם ראשונה, לא כולם מכירים את האחרים.

שמעון סיאני: אני המנכ"ל של ארגון "ידידים".

שמעון סיאני: אנחנו פעילים 16 שנה בתחום של קליטת עלייה, ופעילים ב- 54 יישובים בארץ, ובשנים האלה התפתחו הרבה מאוד מודלים בעניין הזה.

שמעון סיאני: אני רוצה, בפתיחה של הדברים להציג איזה שהוא הבדל בין ארגוני המגזר השלישי לבין משרדי הממשלה הגדולים, לפחות במישור הזה שארגוני המגזר השלשי אין להם בסיס תקציבי.

שמעון סיאני: זאת אומרת, שכשאנחנו יושבים פה, זה לא מובן מאליו שהמשכורות שלנו משולמות מאיפה שהוא, כי אנחנו חיים על תוכניות ועל פרויקטים.

שמעון סיאני: זה בסיס אחד של הבדל שלדעתי בשנים האחרונות הגופים האלה התחילו להבין באמת את הרגישויות ואת הצרכים האמיתיים של ארגוני מגזר שלישי, כי בבסיס זה, לדעתי, המפתח לכל דרך ההתנהלות.

שמעון סיאני: אני שמח שהעלית את עניין המודלים.

שמעון סיאני: כי אצלנו יש שני ערכים מקצועיים.

שמעון סיאני: האחד, מה שאנחנו מגדירים "מקצוענות בהתנדבות ובעשייה החברתית", רף מאוד גבוה, שחלק מזה כולל מודלים של שיתוף פעולה כתפיסת עולם אסטרטגית בתוך היישובים, בתוך המחלקות, בתוך משרדי הממשלה – קל להגיד, אבל לא תמיד קל לבצע.

שמעון סיאני: מודלים של קרב על כל ילד, מסלול התקדמות אישי לכל ילד, כניסה לבית - לא רק מביאים את הילד - אלא נכנסים הביתה, רואים ומאבחנים איפה הוא נמצא, בונים לו מסלול התקדמות אישי, ובסופו של דבר חתומים על תוצאות.

שמעון סיאני: זאת אומרת, בסופו של דבר ברור לנו איך קיבלנו את הילד, איך אנחנו רוצים "להוציא אותו" בסוף השנה ולזה אנחנו רוצים להגיע.

שמעון סיאני: את זה אנחנו לא יודעים ולא יכולים לעשות לבד, אנחנו חייבים את שיתוף הפעולה של אנשי המקצוע בשטח – משרד הקליטה, משרד הרווחה בתחומים שלהם, משרד החינוך והרשויות המקומיות.

שמעון סיאני: כדי להגיע לכל ילד ולבנות את הסיפור הזה, יש מסע ארוך ומפרך, שהוא לא מתומחר ולא מתוקצב בשום פרויקט, אגב.

שמעון סיאני: רק כדי להגיע למצב הזה שאנחנו עושים את הדברים האלה.

זאב אלקין: של קבלת המידע?

שמעון סיאני: קבלת המידע, תכנון אסטרטגי, כל הישיבות שלי עם עודי עד שנבנית תוכנית כזאת.

שמעון סיאני: אחרי שאישרנו את התוכנית, הלכנו לשטח, שזה אומר כ – 20 בתי ספר – כל בית ספר כזה צריך ליצור את הקשר, לבנות את המודל, לקבל את הטפסים, חובת דיווח, לא חובת דיווח, סודיות, וכו' וכו', כך שעד שהגענו לילד יש פרק זמן ארוך שהוא לא מתוקצב ולא מתומחר.

שמעון סיאני: הוא לא מופיע בשום דבר, כי זה לא פעילות, לא מסיבות, לא אירועים, לא הכשרה מעשית.

שמעון סיאני: כך שנוצר פער כזה.

זאב אלקין: זה פרק זמן ארוך או שזה ארוך מידי?

שמעון סיאני: שוב, זה תלוי במקום, בזמן, בעיתוי, במשרדים השונים, באנשים השונים, זה בעיקר תלוי בנפשות הפועלות.

שמעון סיאני: לא תמיד זה תלוי רק בהם, אלא גם באישור תקציב המדינה או בכל מיני דברים כאלה שאין תמיד שליטה עליהם.

זאב אלקין: אישור תקציב המדינה יכול להיות רלוונטי במידה ואתה רוצה מהמשרדים כסף, ואתה רוצה כמובן.

זאב אלקין: אין גוף שלא רוצה כסף ממשרד ממשלתי, ואם הוא לא רוצה כסף אז הוא בבעיה.

זאב אלקין: אבל אתה כרגע דיברת על בעיה אחרת.

זאב אלקין: דיברת שגם כשאתה לא צריך כסף אלא שיתוף פעולה, אתה צריך דרך להגיע לילד כשיש לך תקציב לפעולה – אז בוא תפריד בין שתי הבעיות.

שמעון סיאני: אני אומר, הרבה פעמים או ברוב המקרים, עד שאין בסיס תקציבי שעליו יוצאים לשיתוף פעולה, לא מגיעים לשטח.

שמעון סיאני: זה מקרה אחד שעובדים עליו במשרד החינוך מלמעלה, מעודי, ועד למטה, ובמשרד הקליטה משרה כהן או העובדים עם שר הקליטה עד למטה.

שמעון סיאני: המודל השני שאנחנו מגייסים בשבילו כסף ורוצים להפעיל תוכניות, וגם שם אנחנו צריכים לפרק הרבה מאוד התנגדויות, רגישויות, בתוך האסטרטגיה.

שמעון סיאני: חוץ מזה, כיוון שהאסטרטגיה היא של שיתוף פעולה, עד שאנחנו מגיעים לילד זה פרק זמן ארוך, דורש מיומנות מקצועית והכשרה מקצועית.

שמעון סיאני: השלב המוקדם של החיזור אחרי הילד, גם אם נתנו לך את הרשימות, זה מורכב כי צריך לשכנע את הילד להיכנס לתוך הסיפור הזה.

שמעון סיאני: אנחנו הקמנו באגודת "ידידים" את המכון למנהיגות והתנדבות, שבראשו עומד פרופסור הלל שמידט.

זאב אלקין: זה זה שכתב את הדו"ח על ילדים במצוקה?

שמעון סיאני: כן, זה זה שכתב את הדו"ח, עוד הרבה לפני שהוא מונה.

שמעון סיאני: רק מתוך התחושה שהציבור הוא מאוד מאוד מפולח – המספרים הם גדולים, אבל כמעט עד לרמת המשפחה אנחנו מגיעים.

שמעון סיאני: הרגישות התרבותית היא גדולה מאוד.

שמעון סיאני: מודל שנבנה במקום אחד לא תמיד מתאים לשאר, וצריכים לפתח את התורה הזו, למרות שהיא די מפותחת.

שמעון סיאני: כולם יוצאים אצלנו להתנדבות.

שמעון סיאני: כל הילדים שהם באיזו שהיא רמת סיכון, כל מי שמשתתף נמצא בתוך התוכניות האלה.

שמעון סיאני: יש לנו מודלים שונים: סגירת תיקים לנוער עולה, נערות בסיכון ובמצוקה, שפה עברית, מניעת נשירה.

שמעון סיאני: כל מיני תוכניות ובנוסף, בתי ידידים שזה משהו של השנים האחרונות, מרכזי ייעוץ, העשרה והכוונה לבני נוער, ובעיקר, אחד הדברים ששמנו לב שבשעות אחר הצהריים והלילה השטח ריק.

שמעון סיאני: זאת אומרת, אין אף אחד שרוצה להיכנס לשם באמת במסות.

שמעון סיאני: יש קצת גופים, אבל לא כל כך משמעותיים.

שמעון סיאני: זה משהו שמתפתח, בינתיים ישנם שלושה וזה במגמת גידול.

שמעון סיאני: אני רוצה להציג כמה בעיות עם הסיפור הזה של מודלים, כי דיברנו על מודלים בלשון רבים.

שמעון סיאני: אנחנו כארגוני מגזר שלישי, קשה לנו מאוד לתכנן אסטרטגית תוכנית התערבות שיש בה רצף של לפחות שלוש - ארבע שנים.

שמעון סיאני: זה קשה מאוד כי תוכניות לא בנויות ככה, כל סוגי ההתקשרות זה או תמיכות שאתה יודע עליהם בנובמבר-דצמבר, או חמישים-חמישים.

שמעון סיאני: כל שנה זה מתחדש, ואם נתקע משהו עם תקציב המדינה אז כל פעם צריכים לחדש את זה.

שמעון סיאני: עכשיו, כל התוכניות האלה הם תוכניות שדורשות טווח זמן.

שמעון סיאני: זה בני אדם, זה נפשות, זה רגישויות, זה ילדים.

שמעון סיאני: עד שאתה מתחיל להיכנס לתוך המהלך הזה פתאום נעצר התקציב, והילד לא מבין שבראשון לינואר זה כבר תקציב חדש או שנה חדשה, אתה לא יכול לעצור שם וזו בעיה קשה מאוד.

זאב אלקין: הבעיה זה עם התקציב הממשלתי, נכון?

שמעון סיאני: כן.

שמעון סיאני: ממשלתי, אבל זה גם יכול להיות תקציב של הסוכנות, של הג'יונט, או כל מיני ארגונים גדולים שפועלים עם תקציבים גדולים, עם מסות.

שמעון סיאני: אין עידוד להרחבת הפעילות.

שמעון סיאני: זאת אומרת, אני יכול לעשות את הפעילות שלי עם 500 ילדים, ואם זה פרויקט מוצלח אני יכול לעשות אותו עם 50,000.

שמעון סיאני: אבל אף אחד לא מעודד אותי לעשות את זה עם 50,000.

שמעון סיאני: זאת אומרת, אם אין איזו רמה גבוהה של מסירות נפש, של שליחות, של ערכים מאחורי הקרב הזה על כל ילד, למה לעשות את זה?

זאב אלקין: כשאתה מבקש תקציב, מן הסתם אתה מתמחר את זה על בסיס מספר הילדים, לא?

שמעון סיאני: אני מתמחר את זה או פר ילד או פר קבוצה.

שמעון סיאני: זה מאוד משתנה אגב ממשרד למשרד, ואפילו ממחלקה למחלקה הרבה פעמים באותו משרד.

זאב אלקין: אז למה אין עדות?

זאב אלקין: אם תביא פחות ילדים תקבל פחות כסף?

שמעון סיאני: כי תמיד יש סעיף.

שמעון סיאני: עכשיו, נניח שהצלחנו בפרויקט מסויים.

שמעון סיאני: היתה לנו דוגמא קלאסית – האולימפיאדה הקודמת באתונה, היתה בעיה של זהות יהודית, של ספורטאים שייצגו את מדינת ישראל שלא ידעו לשיר את ההמנון, לא ידעו שצריך לקום בצפירה, וכו', ומשרד הקליטה באמת נתפס לעניין הזה, זה עלה לתקשורת, והוציאו מכרז בין חמישה ארגונים שמתעסקים בתחום הזה של חינוך לזהות יהודית ישראלית.

זאב אלקין: שמה?

זאב אלקין: שיעבדו עם הספורטאים?

שמעון סיאני: שיעבדו לא עם הספורטאים אלא עם בני הנוער, עולים חדשים, בתחום הזה כדי להטמיע את זה.

שמעון סיאני: פנו לארגונים הקלאסיים של זהות יהודית, אנחנו לא ארגון קלאסי שעוסק בזהות יהודית אבל מאוד אהבו את השיטה של אחד על אחד, של פעילות קבוצתית, של התייחסות אישית, ולא של מודלים שלקוחים במקור מיהדות צפון אמריקה של סמינרים וימי עיון, אלא משהו שיטתי שעובד לאורך השנה, והתוכנית הזו נבחרה.

שמעון סיאני: שנה וחצי זה היה בכותרות, זה היה בסדר, ואחר כך זהו, זה נגמר.

שמעון סיאני: הצורך לא השתנה, הקשיים התעצמו בהרבה מאוד מקרים, נלמד מודל, פותחו תוכניות עם ערכות מדהימות יחד עם המשרד לקליטת עלייה, והכל נעלם.

זאב אלקין: למה שלא תציע את זה גם לקראת האולימפיאדה הבאה בסין, הרי הם יגלו שגם שם יש את אותם קשיים?

שמעון סיאני: כן, עד הפעם הבאה, לכן שומרים את התוכניות.

שמעון סיאני: זה כמו אופנה שאחרי 10 שנים חוזרת.

שמעון סיאני: אבל יש כאן איזה שהיא בעיה מובנית שבפרויקטים - מצד אחד אין רצף לפחות לשלוש שנים, ומצד שני פרויקט שהיה מוצלח שלוש שנים, אז עברו השנים, וצריכים נושא אחר, שם אחר, מתחלף נושא, ואין איזה עידוד לתוכנית מוצלחת – בוא נטמיע אותה, בוא נרחיב אותה, בוא נעשה אותה יותר טובה ונלמד מהניסיון.

שמעון סיאני: ככה יוצא שמדינת ישראל מייצרת הרבה מאוד פרויקטים אצל הרבה מאוד ארגונים, הארגונים עוסקים בהישרדות, אין אפילו הזדמנות ללמידה אחד מהשני מה היה טוב ומה היה פחות טוב.

שמעון סיאני: אם אני ארצה למשל הכשרה בתחום מסויים אז אני מזמין את אלי זרחין שייתן הרצאה לאנשים שלי או לאנשים אחרים, אבל אין באמת הזדמנות לעצור, ללמוד מהניסיון, כי כל העולם הזה בנוי על רדיפה מתמדת, על סוג של צמיחה תוך כדי הישרדות.

זאב אלקין: יש פורום של הארגונים שמטפלים בנושא הזה, או איזה במה למפגש קבוע?

שמעון סיאני: היו הרבה מאוד פורמים וארגוני גג, אבל שום דבר לא שרד, כי או שזה היה מיועד למשהו אד-הוק, להגדיל תקציבי תמיכות של משרדים מסויימים, או כל מיני דברים כאלה.

שמעון סיאני: שוב, ברגע שארגון לחוץ על השוטף שלו – על משכורות בזמן, על תזרים מזומנים - שזו בעיה קריטית בארגונים כמו שלנו - הוא לא יכול ליצור שום בסיס רציני ומקצועי.

שמעון סיאני: משום שאם אתה מקבל את הכסף בנובמבר-דצמבר זה בעייתי.

שמעון סיאני: בשנה שעברה את כל תקציבי משרדי הממשלה קיבלנו בדצמבר וידענו עליהם בסוף נובמבר.

שמעון סיאני: איך אתה יכול לתכנן תוכנית שוטפת?

שמעון סיאני: וגם לגבי העזבונות.

שמעון סיאני: בשנת 2005 עזבונות לא קיבלנו.

שמעון סיאני: זה נושא בפני עצמו שפעם אחת צריך לדון בו.

שמעון סיאני: מעלימים שם טפסים, אומרים הגשתם, לא הגשתם, זה סיפור בפני עצמו.

שמעון סיאני: גם דברים שכבר אושרו לנו, לא קיבלנו.

שמעון סיאני: אז באופן מובנה, יש מודלים בארגוני מגזר שלישי, יש מסירות נפש, יש נחישות, וכל הארגונים שאני מכיר מאוד רוצים לעבוד עם משרדי הממשלה.

שמעון סיאני: יש גם שיתופי פעולה עם משרדי הממשלה.

שמעון סיאני: יש משהו אחד שאמרתי פעם בפורום של מנכ"לים של משרדי ממשלה.

שמעון סיאני: יש פה אנשי מקצוע מעולים.

שמעון סיאני: באמת.

שמעון סיאני: גם במשרד החינוך וגם במשרד הקליטה.

שמעון סיאני: חייבים לצרף לפורום הזה עוד שתי פונקציות שבדרך כלל לא יושבים איתנו בתוכנית והרבה פעמים הם גם "תוקעות" דברים.

שמעון סיאני: אחד זה גזברים, שהם באים תמיד מהחשב הכללי, ואחרי שאתה עובר את כל התהליך, שעות של דיונים, מסמכים וכו', אתה צריך להתחיל את הכל מהתחלה איתם.

שמעון סיאני: והדבר השני זה יועצים משפטיים.

שמעון סיאני: אם אי אפשר להעביר את זה מבחינה משפטית, אז שנדע מתחילת התהליך, אז לא נעבוד על זה בכלל.

שמעון סיאני: כבר קרו הרבה מקרים שזה נתקע בגלל הדברים הללו.

זאב אלקין: רגע, אז למי הפנייה שלך?

זאב אלקין: מי צריך לדאוג לזה בכלל?

שמעון סיאני: בזמנו, מנכ"ל משרד הרווחה ניסה להקים פורום של ארגונים עם ראשי המשרד שלו יחד עם אנשי הגו'ינט, ורצו אולי להעתיק את המודל הזה.

שמעון סיאני: הוא התחיל עם זה, אבל הוא הועבר מתפקידו ולכן זה כבר לא המשיך.

שמעון סיאני: אבל אני חושב שזה משהו שצריך להיות איכשהו מובנה.

שמעון סיאני: חלק מהאנשים מודעים לזה.

שמעון סיאני: מהשיחה שלי עם עודי אני יודע שלפחות הוא מודע לזה, משרד הקליטה גם מודע לזה, ואז הם כבר מערבים אותם איכשהו בשלב הראשון והם יודעים איפה לא ליפול.

שמעון סיאני: אבל הרבה מאוד דברים נופלים רק על הדבר הזה שפונקציות מאוד משמעותיות באישור לא נמצאות מתחילת התהליך על מנת לבדוק אותו.

שמעון סיאני: כך, שבמקרה הטוב הם בודקים את זה עוד לפני שאושר התקציב, במקרה הגרוע הם תוקעים את זה אחרי שאושר התקציב ואחרי שהתחילה התוכנית לרוץ.

שמעון סיאני: אני מזכיר שוב את התוכנית הגדולה של נוער עולה "מסיכון לסיכוי" שאיכשהו נקברה מכל מיני סיפורים של בעיות בירוקרטיות, חשבויות וגזברויות.

שמעון סיאני: לא בגלל חוסר הצלחה, לא בגלל אסטרטגיה של שיתוף פעולה.

שמעון סיאני: היה שיתוף פעולה, יש שיתוף פעולה, אבל זה נופל על דברים כאלה.

זאב אלקין: חלק גדול מאוד מהבעיות שאתה העלית, הייתי מגדיר את זה כ"גדול עלי", לפחות בהקשר הנוכחי, זה בעיות של התנהלות מדינת ישראל מול המגזר השלישי באופן כללי, שזה נושא בעייתי.

זאב אלקין: אני פעם הייתי בצד השני של המתרס וכל הבעיות שאתה נגעת בהם מוכרות לי.

זאב אלקין: אני רק לא חושב שכרגע, בהקשר הזה, אנחנו נוכל לשנות אותו.

זאב אלקין: זה שינוי יותר מידי דרמטי במערכת, ולא מוועדת המשנה הזאת הוא צריך לצמוח.

זאב אלקין: אני לא אומר שלא מהמשכן הזה, אולי כן, אבל לא מוועדת המשנה הזאת.

שמעון סיאני: אבל אפשר אולי לצאת בקריאה שתוכניות ימשיכו יותר משלוש שנים או ללוות תוכניות עם איזה שהוא מחקר מלווה שברגע שהוא מצליח עובדים על זה.

שמעון סיאני: ברוב הפעמים אפילו- - -

זאב אלקין: זה לא רק ילדים עולים.

זאב אלקין: זה כל תוכנית.

זאב אלקין: כל תוכנית שקשורה לתמיכות של משרד החינוך לכאורה צריכה להיות לדבר ארוך, כי בחינוך אתה לא עושה דבר שהוא לטווח קצר.

שמעון סיאני: ברשותך אני רוצה להפריד.

שמעון סיאני: תמיכות זו בעיה אחת שצריך לדון בה בנפרד.

שמעון סיאני: מעבר לתמיכות, הפונקציות התקשרות זה או באמצעות מכרז או בשיטת ה"חמישים-חמישים".

שמעון סיאני: כאשר אתה יוצא עם פיילוט, אתה צריך לדעת שגם אם עכשיו זה חמישים חמישים, מתישהו יהיה איזשהו מודל אחר, אבל ה"מתישהו" הזה לא קורה.

שמעון סיאני: אתה עושה פיילוט על שלושה-ארבעה יישובים, ואומרים שאם זה יהיה מוצלח נלך לעשרה יישובים.

שמעון סיאני: מתלהבים, מוציאים המון אנרגיה בכיוון הזה, היה מוצלח, אבל זה לא מתרחב.

זאב אלקין: למה?

זאב אלקין: תקציבי משרדים מאושרים כידוע פעם בשנה, במקרה הטוב ב – 31 בדצמבר.

זאב אלקין: השנה היה לנו משהו אחר לגמרי.

זאב אלקין: לכאורה אין מזה מנוס, לעיתים מאוד חריגות האוצר מאשר למשרדי ממשלה התקשרות שהיא רב שנתית, אבל בדרך כלל הוא "עומד על הראש" שזה לא יהיה.

זאב אלקין: שוב, אני חוויתי את זה על בשרי בפרויקטים כאלה ואחרים, וגם כשזה קורה, תמיד בא איזשהו הקשר משפטי שבסופו של דבר מחייב לאשר את זה כל שנה.

זאב אלקין: אפילו בפרויקטים מאוד גדולים שראש ממשלה עמד מאחוריהם.

זאב אלקין: אקח לדוגמא משהו שהוא לא רלוונטי פה, אבל פרויקט גדול ורציני, שכולל התקשרות בין שני ענקים – משרד החינוך והסוכנות היהודית, וגם שם לא מצליחים לעשות את זה רב שנתי, למרות שזה לכאורה רב שנתי, וכל פעם זה נתקע בגלל העניין הזה, עד שחותמים, עד שזה מגיע לסוף, כבר אין למי לתת את הכסף כי שנת הלימודים נגמרה.

זאב אלקין: לכן, אני מודע לזה שזו בעיה מה שאתה מדבר עליו אך אני מאוד מאוד חושש שמהשולחן הזה לא יבוא פיתרון.

זאב אלקין: לפחות אני לא רואה כרגע.

זאב אלקין: אני אולי אופטימי מידי, כי חשבתי שלחלק מהנושאים יבוא פיתרון.

זאב אלקין: מישהו יגיד שגם שם לא, אבל פה זה סוג בעיה שאני חושב מראש שאפשר להביט בה, אבל אני לא חושב שניתן להתקדם בה.

זאב אלקין: כי אני לא חושב שניתן ליצור מצב ייחודי לעבודה של מגזר השלשי בתחום של קליטת ילדים עולים.

זאב אלקין: אין פה שום הגיון, עם כל החשיבות והנאמנות שלי לתחום.

זאב אלקין: כמעט כל עשייה בתחום החינוך דורשת בדיוק את הדברים שאתה אמרת, ואף משרד ממשלתי, אלא אם כן עודי יפתיע אותי בסוף הדיון ויגיד שאני טועה, אבל כמעט אף משרד ממשלתי לא מסוגל להתחייב להרבה שנים קדימה, כי מאשרים לו תקציב רק פעם בשנה, וכו', כמעט כל בעיה שנגעת.

שמעון סיאני: אני ברשותך רוצה להשוות את זה לעוד מסלול אחד ששם מבחינת הניהול שלו, לדעתי בהרבה מקומות, לא בכל המקומות, בעייתי לא פחות.

שמעון סיאני: זה עניין הרשויות המקומיות.

שמעון סיאני: ולשם המדינה איכשהו מצליחה לשפוך הרבה כסף.

שמעון סיאני: ברגע שאתה עובד עם חלק מהרשויות המקומיות, לא רק אני אומר את זה, כולם יודעים את זה כולל משרדי הממשלה, הכסף איכשהו נקבר.

שמעון סיאני: כמה מגיע לילד בקצה, קשה מאוד למדוד את זה, והמדינה מצאה דרך לעשות את זה.

זאב אלקין: מה זאת אומרת?

זאב אלקין: למה אתה מתכוון?

זאב אלקין: לאי-סדרים רב שנתיים?

שמעון סיאני: לכל מיני דברים, שעוברים כספים לרשויות מקומיות לתוכניות שונות.

זאב אלקין: שוב זה שני דברים שונים.

זאב אלקין: להעביר כספים גדולים יותר או פחות, את זה המדינה יודעת לעשות במיוחד ב – 20 או ב – 25 בדצמבר, כשהתקציב נסגר ו"נשרף".

זאב אלקין: אבל אתה לא מדבר כרגע על זה.

זאב אלקין: אתה אומר ש"כשאני מקבל כסף בדצמבר על הפעילות שלכאורה הייתי כבר צריך לקיים אז לפעמים אין לי מה לעשות עם הכסף, או שאני לא יכול לתכנן את צעדיי".

שמעון סיאני: אני אומר קודם כל, שגם אם אני מקבל את הכסף בדצמבר, אני יודע על זה בינואר.

שמעון סיאני: ואם אני הולך למנהל הבנק עם מסמך מחייב של משרד ממשלתי, אז יודעים לעשות את זה.

שמעון סיאני: אגב, יודעים גם לתמחר את העלויות של זה בבנק.

זאב אלקין: אני יודע.

זאב אלקין: אבל כאן המועצות באותו מקום.

אלי זרחין: אדוני היושב ראש, אבל יש כאן בעיה.

אלי זרחין: זה לא נכון מה שאתה אומר מסיבה אחת.

אלי זרחין: אם במשרד הקליטה, לדוגמא, יש אגף תעסוקה.

אלי זרחין: אנחנו יודעים במאה אחוז שבתקציב 2007 יהיה איזה שהוא סכום כסף בתעסוקה.

אלי זרחין: לא יודעים איזה, נכון.

אלי זרחין: אבל יודעים שיהיה סכום כסף.

אלי זרחין: אבל אם במשרד הקליטה, אין בכלל סעיף שנקרא "ילד ונוער".

זאב אלקין: אבל מה זה קשור לבעיות של מגזר שלישי?

אלי זרחין: לא לא, זה קשור לבעיות שלנו.

אלי זרחין: כי אז אני מגיע לגברת במשרד הקליטה עם פרויקט פיילוט שאני עשיתי, והיא אומרת ש"הפרויקט שלך מצוין, בוא נמשיך אותו עוד שנתיים פיילוט כי אני לא יודעת מה יהיה שנה הבאה, אין לי דבר כזה נוער עולה בסיכון".

אלי זרחין: השנה יושב ראש הוועדה, זאב אלקין, הביא לה 700,000 שקל.

אלי זרחין: פעם ראשונה בחיים.

אלי זרחין: אז בוא נשתמש בכסף הזה, ונעשה משהו לנוער עולה בסיכון.

זאב אלקין: לא הבאתי.

זאב אלקין: עודי מאוד מוטרד.

אלי זרחין: הבאת את זה.

אלי זרחין: זה בתקציב המדינה.

אלי זרחין: ועדת הכספים הכניסה לשם 700,000 שקל לנוער עולה בסיכון.

אלי זרחין: אבל זאת הבעיה אצלנו, לגבי עולים וחינוך משלים לעולים, שאנחנו באים כל שנה, ואין לנו מושג אם פקיד או שר החליט מאיפשהו לקחת כסף ולהביא אלינו, כי זה לא מפריע, בניגוד לדברים אחרים.

זאב אלקין: טוב, זה בעניין הקליטה.

אלי זרחין: גם בחינוך, זה אותו דבר.

שמעון סיאני: יש לי עוד משפט להשלים.

שמעון סיאני: יש דברים, שבאמת בסופו של דבר תלויים באנשים שיודעים למצוא פתרונות.

שמעון סיאני: ובאמת, אנחנו מפעילים עם משרד הקליטה את תוכנית "סיכויים" ומצאו פתרונות לזה.

שמעון סיאני: אולם חשוב להבין, שגם כאשר עובדים עם "חמישים-חמישים", ויש פתרונות טובים לבעיות שקשורות למשרד הקליטה, על בסיס זה לוקח לי גם את הזמן לגייס את החמישים אחוז הנוספים.

שמעון סיאני: אבל אם אני לא בטוח שאני אקבל את התקציב ממשרד הקליטה בסוף, אני לא יכול ללכת לתורמים ולהגיד שיש לי מצ'ינג של משרד הקליטה, ובסוף יגידו לי "לא קיבלת".

שמעון סיאני: ועובדה שזה יכול להיות.

זאב אלקין: ברור.

זאב אלקין: אבל שוב, זה חוזר לבעיה של התנהלות המדינה מול המגזר השלישי באופן כללי.

זאב אלקין: עוד שאלה אחרונה לפני שנעבור הלאה, מה אחוז המינוף אצלך על כל שקל בממוצע, על הפרויקטים בתחום הזה שהמדינה משקיעה?

זאב אלקין: כמה יוצא בסוף?

שמעון סיאני: אני צריך לבדוק את זה לפי פרויקט, זה מאוד משנתה.

שמעון סיאני: אחוז תקציב המדינה מהתקציב של "ידידים" זה 15% בלבד.

אלי זרחין: אצלנו זה רק 10%.

זאב אלקין: טוב, בסדר.

עדיה צפחי: אני מארגון "צפון אמריקה למען יהודי אתיופיה".

עדיה צפחי: אני מרכזת עירונית של העיר לוד, ששם יש לנו הרבה מאוד קשיים.

עדיה צפחי: הארגון שלנו הוקם ב – 1993, והוא נותן מענה גדול לילדים ממוצא אתיופי.

עדיה צפחי: אנחנו פועלים ברחובות, לוד, רמלה, באר יעקב, ראשון לציון ורחובות.

עדיה צפחי: יש לנו רשימה ארוכה מאוד של מקומות רבים שרודפים אחרינו והם רוצים שנעבוד גם אצלם, אבל שוב, בגלל אותה בעיה שיש לאדון הזה וגם לחבר הזה, אנחנו לא יכולים להגיד להם "אנחנו רוצים להתחיל" בגלל המימון הכספי שלנו.

עדיה צפחי: אם אלי אמר שהמימון שלו זה עשרה אחוז, אצלנו זה אחוז אחד.

זאב אלקין: על כל שקל את מוסיפה 99 שקלים?

עדיה צפחי: כן.

עדיה צפחי: על כל שקל אני מוסיפה 99 שקלים.

מסרט וורקו: לפחות לגבי באר יעקב אני יכולה להגיד לך שאנחנו מעבירים 350,000 שקלים.

עדיה צפחי: רק רגע.

עדיה צפחי: תעשי חשבון כמה יש לנו שם בבאר יעקב.

מסרט וורקו: 50 אחוז מהתוכניות את מקבלת מאיתנו.

עדיה צפחי: בבאר יעקב?

מסרט וורקו: כן.

עדיה צפחי: ומה עם רחובות?

עדיה צפחי: ומה עם רמלה?

עדיה צפחי: ומה עם לוד, שחנה לא יכולה להעביר לנו אפילו שקל אחד?

עדיה צפחי: שאין לנו אפילו לאן להכניס את זה?

עדיה צפחי: היא ישבה איתנו שם במפגשים, והיא שמעה על התוכנית שלנו, והיא אמרה להם שהם צריכים לתקצב אותנו הרבה יותר, אבל אין להם איך לתקצב, אין להם מה לתת.

עדיה צפחי: אנחנו עובדים שם 100% מהתקציב שלנו.

עדיה צפחי: ואותו הדבר גם ברמלה.

עדיה צפחי: הארגון שלנו, עם הוכחות, עם קבלות.

עדיה צפחי: אנחנו עושים מבדקים.

עדיה צפחי: יש שיתוף פעולה מצוין עם בתי הספר.

עדיה צפחי: אנחנו פועלים בתוך בתי הספר בשעות הצהריים, כאשר נותנים את המענה היחידי לאותם ילדים שלא יסתובבו ברחובות, ויקבלו העשרה, הכנת שיעורי בית.

זאב אלקין: יחידי זה מוגזם.

זאב אלקין: כי אם כל אחד פה יגיד שהוא נותן מענה.

עדיה צפחי: אנחנו היחידים שנותנים שם בערים האלה.

עדיה צפחי: כיוון שאין להם שם במקומות האלה מישהו אחר שנותן את זה.

עדיה צפחי: ואתה יכול לבדוק.

עדיה צפחי: אנחנו גם בנויים משנה לשנה, מתקציב לתקציב.

עדיה צפחי: אנחנו משיגים את הציונים של התלמידים.

עדיה צפחי: אנחנו מקבלים מבדקים של תלמידים כדי לראות את ההישגים שלהם.

עדיה צפחי: כל מי שעובד איתנו מוכן לעשות זאת, כי ההישגים שלנו במקומות האלה כל כך בשיפור וכל כך בעלייה, כשאנחנו שומעים לפעמים שמדברים על מצב התלמידים, איך הם נמצאים?

עדיה צפחי: אני יכולה לומר לך בוודאות שבכיתות א' שלנו, בבתי הספר שאנחנו עובדים איתם, 90% מהילדים מסיימים קריאה, ולא עוברים לכיתה ב' בלי זה.

עדיה צפחי: אנחנו מוכנים שיבואו לבדוק אותנו היכן שרוצים.

עדיה צפחי: עודי פה, והוא יכול לאשר את זה.

עדיה צפחי: שושנה בן-דור, המנהלת שלנו, עובדת איתו, עובדת מולו, נפגשת איתו המון פעמים, והוא מקבל ציונים, הוא מקבל הערות, ואת כל מה שהוא צריך.

עדיה צפחי: ושוב, אנחנו צריכים לחזר אחרי הפתחים, צוות המורים שלנו שהוא נבדק, ואנחנו רוצים את הטוב ביותר למען אותם ילדים, אנחנו לא יודעים מה יהיה בעוד שנה, קשה מאוד לבנות תוכנית.

זאב אלקין: למה?

זאב אלקין: אם 99% של המימון שלך הוא לא ממשלתי, אז לכאורה, במקרה הכי גרוע, אחוז אחד ירד.

עדיה צפחי: לא, זה לא ככה.

גלינה רוגצ'בסקי: תגידי בבקשה, העולים משלמים גם משהו על זה?

עדיה צפחי: העולים משלמים משהו.

גלינה רוגצ'בסקי: איזה אחוז?

עדיה צפחי: סמלי מאוד, כל חודש.

עדיה צפחי: אין אצלנו לא לשלם.

עדיה צפחי: משלמים אצלנו סמלי מאוד שזה כלום.

עדיה צפחי: כי אנחנו גם נותנים ארוחת צהרים חמה.

זאב אלקין: אבל תעני בבקשה לשאלה שלי.

עדיה צפחי: כן.

עדיה צפחי: כי אם אפסיק לקבל את קצת העזרה שאני מקבלת, קצת ממשרד הקליטה, קצת מהג'וינט, וקצת מפה וקצת משם, לא יהיה לי איך להפעיל את התוכנית.

זאב אלקין: לא, אני כרגע לא נוגע בג'וינט.

זאב אלקין: הוא מבחינתי כמו קרן פרטית לצורך הדיון הזה.

עדיה צפחי: אם משרד החינוך לא ייתן לי עזרה, כן.

זאב אלקין: את כרגע אמרת שהעזרה הממשלתית היא אחוז אחד מכלל התקציב.

עדיה צפחי: היא היתה יותר.

זאב אלקין: נניח היום.

זאב אלקין: אם זה אחוז אחד, עוד לא הכרתי מישהו שקרס מזה.

זאב אלקין: ..

עדיה צפחי: לא נכון.

עדיה צפחי: וונדה קסהון, מהארגון שלנו, שנמצא פה יכול להבהיר יותר.

וונדה קסהון: אני אגיד לך.

וונדה קסהון: ברמלה למשל, יש לנו כיום בעיה של תקציב, ואנחנו לא יודעים אם אנחנו מתחילים את הפרויקט הזה בספטמבר, כי עדיין יש לנו בעיה של מימון מהקרנות.

וונדה קסהון: זה דבר אחד.

וונדה קסהון: דבר שני, יכולנו להכפיל ולשלש את כל הפרויקטים ביישובים נוספים.

זאב אלקין: הבעיה היא של מימון של משרד החינוך או של הקרנות?

וונדה קסהון: גם של הקרנות וגם של משרד החינוך.

וונדה קסהון: למשל, עד שנה שעברה היה לנו שיתוף פעולה עם משרד החינוך, והשנה אני מקווה שהתקצוב יגיע גם כן, אבל עדיין לא קיבלנו שום דבר.

זאב אלקין: שוב, לא יכול להיות.

זאב אלקין: אם התקציב בסך העוגה הוא אחוז אחד...

עדיה צפחי: אולי טעיתי.

עדיה צפחי: אולי זה לא אחוז אחד.

דוד מהרט: לפי החישוב שעשיתי, על פי מה שאמרה הגברת, אתם פועלים בשנה בערך ב – 29 מיליון שקל.

דוד מהרט: זה התקציב השנתי שלכם כרגע.

עדיה צפחי: אני לא מכירה סכום כזה.

דוד מהרט: אני אסביר.

דוד מהרט: אם 300,000 שקל זה אחוז אחד מהתקציב, שאתם מקבלים ממשרד החינוך.

דוד מהרט: כך, שה – 99 אחוז שווים בערך 28 מיליון שקל.

וונדה קסהון: החשבון שלך לא מדויק, כי זה לא במקום אחד מסוים.

וונדה קסהון: יש מקומות שאנחנו עובדים רק מתרומות.

זאב אלקין: אני שאלתי בסך ההיקף.

וונדה קסהון: אפשר רק לסיים?

וונדה קסהון: לגבי הפרויקטים, אני חושב שלדיון הזה הייתי מציע שקודם כל תהיה באמת בקרה של אותם עמותות ושמשרדי הממשלה יבדקו את הפרויקטים המצליחים, כדי לתמוך באותם הפרויקטים המצליחים, ולקדם אותם.

זאב אלקין: מי אמר שהם לא נתמכים?

וונדה קסהון: עובדה שכיום בבית ספר תיכון תלמיד בכיתה ז' לא יודע לקרוא ולכתוב.

וונדה קסהון: אבל אם אותם הפרויקטים כמו בבתי ספר, יתוקצבו בכל מקום כמו בבתי הספר שאנחנו מפעילים, לא היינו מגיעים למצב כזה ול"כיבוי שריפות" ולכל מיני פרויקטים נוספים אחרים.

אמיליה סלזינגר: אני מנכ"לית "מפ"ת – מרכז לפיתוח תוכניות לימודים".

אמיליה סלזינגר: אנחנו יושבים בבית הספר "שבח מופת", ומפתחים את הלימודים בבית הספר בשעות הצהריים ואחר הצהריים.

אמיליה סלזינגר: רק רציתי להוסיף שלא משנה כמה כסף אנחנו מקבלים ממשרדי הממשלה – אחוז אחד, חצי אחוז, וכו', כי רוב הקרנות הם קרנות שיושבות בחוץ לארץ, מסתכלים דווקא על הסעיף הזה.

אמיליה סלזינגר: זה סימן עקרוני של אמינות, אם אנחנו מקבלים או לא.

אמיליה סלזינגר: מועד ההגשה של הפנייה לרוב הקרנות היא לפני שאנחנו מקבלים מהמשרדים.

אמיליה סלזינגר: אז פה, יש בעיה כפולה.

אמיליה סלזינגר: גם כי אנחנו לא יודעים אם נקבל או לא, וגם כי אנחנו צריכים באוקטובר להגיש את הבקשות לקרנות.

שמעון סיאני: יש עוד בעיה, שכשאתה מגיש את התקציב, צריך להגיש תקציב לדוגמא של מיליון שקל, כאשר המקסימום שאתה יכול לקבל זה חצי מיליון שקל.

שמעון סיאני: כך, שכשאתה מגיש לקרנות מחוץ לארץ אתה בונה על משרדי הממשלה נגיד על 2 מיליון שקל, ובסוף אתה מקבל רק רבע מזה.

שמעון סיאני: כך, שצריך לתת הסברים ולא כולם מבינים איך זה עובד פה במדינה, אבל זה עובד קצת לא נורמאלי.

עדיה צפחי: אני רוצה לצאת בהרגשה טובה מההשתתפות שלי היום מהישיבה הזו, כי באנו במטרה שכן נצא בקידום הנושא שלנו, שהוא מאוד חשוב לנו.

עדיה צפחי: אנחנו רוצים לתת מענה רחב מאוד לבני העדה, הם זקוקים לזה, ואנחנו גם קולטים מורות חדשות וצוות חדש שעכשיו מסיים את הלימודים שלו ומאוד רוצים שיעבדו איתנו ואצלנו.

עדיה צפחי: אם תוכל להביא את זה עד מי שצריך לעזור לנו אני אשמח מאוד.

זאב אלקין: חלק ממי שאני צריך להעביר אליו יושב פה, אבל אני גם מוכן להעביר את זה הלאה.

זאב אלקין: עכשיו, רק עוד שאלה ששכחתי לשאול גם אתכם וגם את שמעון – איזה אחוז מכלל האנשים שדרכם אתם עובדים הם יודעי שפה, יודעי הסתגלות ומנטאליות של הציבור מולו הם עובדים?

אלי זרחין: 100 אחוז.

זאב אלקין: לא, אתה כבר אמרת, אני שאלתי דווקא את אלה שלא ציינו את זה.

זאב אלקין: למשל אצלכם?

עדיה צפחי: 80 אחוז.

זאב אלקין: אני מתכוון למי שעובד בשטח בפועל.

וונדה קסהון: אני אענה לך.

וונדה קסהון: אנחנו גוף שמתעסק בחינוך, ואנחנו רואים את עצמנו כחלק מהמערכת הפורמאלית.

וונדה קסהון: על מנת להשוות את אותם תלמידים לכיתת האם, אז כל המורים הם מורים מקצועיים, כאשר משתדלים לעבוד עם אותם מורים שמלמדים באותם בתי ספר בשעות הבוקר.

וונדה קסהון: יש לנו מדריכים, או אני לדוגמא מהצוות הניהולי, שאנחנו עומדים בקשר עם ההורים מבחינת בעיות השפה.

זאב אלקין: מהו האחוז מהצוותים שעובדים שהוא בהגדרה הזו?

וונדה קסהון: לא יודע.

וונדה קסהון: אולי 5 אחוזים.

זאב אלקין: בסדר.

זאב אלקין: הבנתי.

זאב אלקין: שמעון, כמה אצלכם?

שמעון סיאני: אני לא ספרתי אף פעם אחוזים.

שמעון סיאני: למרות שזה קשה לומר, כי יש כמה אלפי מתנדבים, אני מעריך שבסביבות 20%-30%.

שמעון סיאני: אבל אף אחד לא נכנס לשטח בלי שהוא עובר הכשרה מסודרת רגשית ותרבותית.

שמעון סיאני: כיום, רוב העולים שאנחנו מתעסקים איתם יודעים עברית תקשורתית, ואפילו מקללים בערבית.

שמעון סיאני: הבעיה זה הרבה פעמים תרבות ומנטאליות, ושם יש את ההכשרה.

זאב אלקין: על פי מה שראינו בדיונים פה שיש בעיות שפה לאורך כעשר שנים.

זאב אלקין: כך, שאם אנחנו מעירים למשרד החינוך שהוא לא תמיד מתחשב בזה שיש בעיה ברבדים שונים של שליטה בשפה עד 10 שנים, אותו דין חל גם על המגזר השלישי.

זאב אלקין: מבחינה זאת זה אותם ילדים.

זאב אלקין: אי אפשר לתפוס את החבל משתי קצותיו ולהגיד שכשעובדים מול משרד החינוך צריכים להתחשב בעניין של השפה, וכשעובדים מול מגזר שלישי – לא.

זאב אלקין: זה אותה גברת בשינוי אדרת.

זאב אלקין: לכן, השאלה היא במקום.

זאב אלקין: אני לא אומר שזה הכרחי.

זאב אלקין: הנה, עובדה שאפשר לעבוד אחרת, רק אני מעלה את השאלה.

אסתר בלום: אני מ"מועצת ארגוני עולים", שזו מועצה שמאחדת 24 התאחדויות העולים, ולכן כל התאחדות עובדת בסגנון שונה, ולא כמו הארגונים כאן שדיברו קודם אנחנו לא עוסקים רק בחינוך.

זאב אלקין: הנושא שלנו כרגע זה חינוך משלים לילדים עולים.

אסתר בלום: לכן גם התוצאות והפרויקטים והמודלים הם לא באותו סדר גודל ששמענו עד עכשיו.

אסתר בלום: הבעיה העיקרית כמו ששמענו היא רציפות הפרויקטים.

אסתר בלום: מה שאני רוצה להגיד, שבאמת הארגונים של המגזר השלישי, בגלל שהם קרובים יותר לאוכלוסיה, הם נותנים מענה שהוא יותר קרוב לפיתרון הבעיה הרבה פעמים.

אסתר בלום: וגם אין להם את המוגבלות הזאת של משרדים ממשלתיים שצריך לסיים פה, ולתת פה, וכו'.

אסתר בלום: ובגלל זה שאנחנו רוצים לתת את מלוא הפיתרון אנחנו לפעמים נתקלים בקריטריונים שלא מאפשרים לנו בעצם לבצע את הפרויקטים.

אסתר בלום: אני אתן את הפרטים: לדוגמא, בהתאחדות עולי צרפת אנחנו הקמנו צהרון לילדים.

אסתר בלום: הבעיה הראשונה היא שהאוכלוסייה של עולי צרפת בירושלים, ואפילו בערים גדולות נוספות, היא לא כזו גדולה שאפשר להרכיב כיתה בכל שכונה אפילו.

אסתר בלום: ובכל זאת, חייבים לגשר על הפער, גם החברתי וגם הלימודי, ולתמוך באותם הילידים כי אנחנו יודעים ששפה זה לא מספיק.

אסתר בלום: אנחנו הקמנו את זה בסיוע עם הסוכנות היהודית בכך שהם בעצם נתנו לנו את המקום למשרדים שלנו במרכז הקליטה בירושלים וקיבלנו את האישור של משרד הקליטה לעבוד באיזור החגים – ספטמבר, ועבדנו מאוקטובר עד דצמבר.

אסתר בלום: ושוב, הפרויקט נפל לטמיון.

אסתר בלום: נראה רגע מהו המודל עצמו, ומה הגמישות של הארגון נותנת לפרויקט כדי שהוא יוכל לפעול בסוג הזה.

אסתר בלום: קודם כל, בגלל שיש פיזור מאוד גדול בעיר, בניגוד למה שאלי אמר, אנחנו כן אמרנו שחייבים להיות הסעות, כי אחרת אנשים לא יבואו עד תלפיות מזרח, ואנחנו לא יכולים לתת להם מענה ואף אחד לא יבוא וזה לא יעזור.

אסתר בלום: בסופו של דבר כן היו כיתות של 30 תלמידים בכל צהרון, בכל כיתה, אבל היינו צריכים לאסוף אותם בירושלים וזו עלות שהיא מאוד גבוהה, ושמשרד הקליטה לא תמיד יכול לקחת בחשבון שעלות של הסעה היא מאוד גבוהה – "איך אתם מכניסים כל כך הרבה כסף בתוך הסעה?", ואולי אפילו העלות של המורים בסופו של דבר יותר נמוכה.

אסתר בלום: אז פה צריכים לבדוק כל צורך של אוכלוסיה ואוכלוסיה בנפרד.

אסתר בלום: לכן, לפעמים אפשר לשבת על הקריטריונים, ואני חושבת שפה המשרדים כן יכולים לשבת איתנו ולבחון את הקריטריונים בהתאם לצרכים השונים של האוכלוסיות, ולבחון למה באמת אנחנו עושים דברים שלפעמים לא כל כך נראים לעין.

אסתר בלום: פרויקט שעבד מאוד יפה, וסגרנו אותו אחרי כמה חודשים ופתחנו אותו שוב בסוף השנה, ביוני, שאתם בטח מבינים את זה עד כמה זה נורא מבחינת הילדים, היה לזה מענה מאוד מאוד חשוב גם מבחינת ההורים.

אסתר בלום: עוד דוגמא אחת של סוג הגמישות שהארגון יכל לתת, שבכיתות הגבוהות ההורים ביקשו שדווקא הפעילות לא תהיה מעורבת.

אסתר בלום: אנחנו נותנים שירות, ולא נחייב אותם להיות כאלה ואחרים.

אסתר בלום: אז מצאו כל מיני פתרונות של לחצות את החדר, להביא מחיצה, וכל מיני דברים שבעצם נותנים מענה, ושלא תמיד באמת זה ניתן במקומות אחרים.

אסתר בלום: לגבי תזרים המזומנים וזמן ההגשות וכו', אני בטוחה שהוועדה כן יכולה לפעול מול משרד הקליטה, ואני חושבת שגם מול משרד החינוך יכולים לעשות את זה.

אסתר בלום: הרי הסעיף התקציבי שאומר כמה כסף אמור להינתן בתמיכות קיים, אבל הוא מאוד מוגבל.

אסתר בלום: אם אני לא טועה, הוא מוגבל ל- 3 מיליון שקל.

אסתר בלום: ומה אומרים לנו כל תחילת שנה?

אסתר בלום: "מה, אתם לא רוצים שאנחנו ניתן לכם רק שלוש מיליון שקל, חכו לסוף השנה אנחנו נגרד מכל המגירות שלנו, תחכו, זה יגדל וזה יתפח, ואז אנחנו ניתן לכם", אבל בסופו של דבר זה לא עובד, ואנחנו נחנקים, ואנחנו לא נותנים שירות נאה לעולים החדשים.

אסתר בלום: אני חושבת שאפשר להגדיל את אותו סעיף תקציבי, ובתחילת השנה יכולים לשבת אפילו אם תקציב המדינה לא נקבע, הם יודעים מלכתחילה שהסעיף התקציבי- - -

זאב אלקין: לא, זה הם לא יכולים לדעת.

זאב אלקין: עד שתקציב המדינה לא נקבע הם לא יכולים לעשות שום דבר.

אסתר בלום: יכולים, אחד פר 12, יש כל מיני שיטות.

זאב אלקין: טוב, הם יכולים, אבל זה לא עובד ככה.

אסתר בלום: יושב-ראש הוועדה, אני מאוד מאמינה שנמצא כאן פיתרון.

אסתר בלום: אני עבדתי על הנושא במשך 3 שנים מול משרד הקליטה שאיפשהו כל הזמן אנחנו נתקלנו בכל מיני בעיות.

אסתר בלום: הפיתרון הוא בידיים שלכם.

אסתר בלום: זה פיתרון מדיני.

אסתר בלום: אם אנחנו רוצים לפתור את זה, זה ניתן, ואתם יכולים לעשות את זה.

אסתר בלום: בנוסף לזה, זה כואב, אבל ההצעה של אלי בעצם להעביר את זה כן למשרדים הממשלתיים אולי באיזשהו שלב.

אסתר בלום: זה כואב, כי מצד שני אני אומרת שבסופו של דבר זה יעבור, ולא תהיה את אותה גמישות שהארגונים מעניקים לשירותים, ובכל זאת באיזשהו שלב, כשיש פרויקטים שהם גדולים, אם תהיה וועדה שתבדוק ותבחן ממש את הצרכים, יוכלו להעתיק את המודלים שהארגונים מבצעים בשטח, אז כן בסופו של דבר, שתיקחו את השרביט ותבצעו את העבודה בשטח, וזה מה שאנחנו רוצים.

זאב אלקין: יש לי שאלת הבהרה למשרד הקליטה.

זאב אלקין: אני לא יודע אם תוכלו לענות במקום.

זאב אלקין: האם יש לכם נתונים בסיכום הסופי, מה היה סל התמיכות של המשרד בשנים האחרונות?

מרים כץ: בשנת 2005 - 7 מיליון.

זאב אלקין: והתקצוב הראשוני כמה?

מרים כץ: בין 2 מיליון לשלושה מיליון.

זאב אלקין: וב – 2004?

מרים כץ: 13.

מרים כץ: לא, 13 זה היה ב- 2003.

זאב אלקין: אתם תוכלו למחר לבדוק את זה בוודאות, או לא?

מרים כץ: אני יכולה לבדוק את זה.

זאב אלקין: למשל 4 או 5 שנים אחורה, כמה תוכלו?

מרים כץ: אין שום בעיה.

זאב אלקין: זה ברור מה מקור השאלה שלי?

זאב אלקין: אם משנה לשנה מתגלה שבפועל המשרד מעמיד לרשות התמיכות סכום יותר גבוה מכפי שהוא מתקצב, הרי מדובר כאן בבעיה - מתקצבים סכום קטן יחסית וכל שנה מגיעים לזה שמהיתרות בסעיפים אחרים מצליחים להגדיל את הסכום.

זאב אלקין: עכשיו, אם אפשר לקחת 4-5 שנים אחורה, ולראות שהסכום אף פעם לא ירד מתחת למשהו, אפשר להעמיד שאלה אם לא ניתן להגדיל את התקציב לפחות עד לתקרה המינימאלית הזו מלכתחילה, ולא לשחק משחק כזה של "חתול ועכבר" ששמים סכום קטן ובפועל הוא גדל.

זאב אלקין: יכול להיות שהוא יגדל מעבר לזה אבל זה לפחות ייתן בסיס לעשות חלוקה בתחילת השנה ולתת לארגונים אור ירוק לפעול.

זאב אלקין: ואם בסוף השנה יהיה עוד מה להוסיף זה תמיד טוב.

אלי זרחין: כבוד היושב-ראש, השנה התקציב היה 1,200,000 שקל.

אלי זרחין: בעקבות הסכם התקציב בין "ישראל ביתנו" ו"קדימה" זה עלה בעוד 10 מיליון שקל.

אלי זרחין: זאת אומרת ההפרש הוא בין 1,200,000 ל- 11,200,000, וזה הפרש מאוד משמעותי, בעיקר כל עוד הכסף עוד לא הגיע, והוא באוויר.

מסרט וורקו: זה כבר השלב של התוספת.

מסרט וורקו: אתה לא יכול להגיע ל- 10 מיליון אחרי כל הגיוס של המשאבים.

מסרט וורקו: בגדול, בתקנה התקציבית, זה נע בממוצע בין 2 ל- 3 מיליון שקלים כל שנה.

מסרט וורקו: כאשר במהלך השנה אתה מפעיל את השרים כדי לגייס כספים נוספים לטובת הארגון.

זאב אלקין: מאיפה זה בא?

זאב אלקין: זה לגייס כספים נוספים או שזה יתרות של המשרד?

מסרט וורקו: גם וגם.

זאב אלקין: מה החלוקה בערך?

מסרט וורקו: קשה לי להתייחס לזה.

זאב אלקין: אפשר לבדוק את זה?

מסרט וורקו: אני מאמינה מאוד שכן.

זאב אלקין: תוכלו לבדוק את זה ולתת לנו את התשובה?

זאב אלקין: כי אם זה גיוס נוסף זה דבר שאי אפשר לצפות, כי זה תלוי כבר בהתנהלות מול האוצר.

זאב אלקין: אבל מה שזה יתרות של המשרד עצמו, אין משרד שאין לו יתרות בסעיף זה או אחר לקראת סוף השנה, ואם יש מצב שכל שנה הסכום עולה כמעט אוטומטי פי 3, וזה מצוין שעולה, יכול להיות שמראש אפשר לבדוק מול האוצר שזה יהיה בתוך התקציב.

זאב אלקין: אני מדבר על תקציב הליבה, על הבסיס, לא על שינויים שאחרי זה.

זאב אלקין: יכול להיות שיהיה אפשר לשנות אותם מראש, כי הרי ברור שזה תוקע את המגזר השלישי ההמתנה עם התשובות עד סוף הדרך.

אסתר בלום: השאלה היא של מי ההחלטה הזו?

זאב אלקין: זה מורכב.

זאב אלקין: כי בדרך כלל מי שמכין את התקציב זה המשרד מול משרד האוצר.

זאב אלקין: משרד הקליטה לא יכול להחליט את זה לבד, ומשרד האוצר לא יכול להחליט את זה לבד.

זאב אלקין: יחד שניהם יכולים להחליט את זה במידה ויהיה שיתוף פעולה.

שמעון סיאני: יש לי שאלה.

שמעון סיאני: האם אפשרי לומר שמשהו שנתמך בתמיכות במשך שנתיים, שלוש או ארבע, והמשרד חושב שזה פעילות טובה, ניתן להנחות את המשרד לעבור לשיטת עבודה אחרת של "חמישים-חמישים" או משהו כזה, שיאפשר יותר רצף?

שמעון סיאני: זה אפשרי בכלל?

זאב אלקין: זה יחייב אותך דבר ראשון לשים תמיד חמישים משלך.

שמעון סיאני: אני חושב שהרבה מאוד מהארגונים היו שמחים לעבור לשיטה כזאת מאשר תמיכות.

זאב אלקין: אני לא בטוח.

שמעון סיאני: בסופו של דבר גם בתמיכות אתה צריך חמישים-חמישים.

שמעון סיאני: בתמיכות אתה לא מקבל 100 אחוז מימון, אבל אתה לא יודע אף פעם כמה הערך של החמישים אחוז שאתה צריך, ככה אתה יודע, שיש לי התקשרות של סכום מסוים ואת זה אני צריך להביא, ואני יכול ללכת ולתכנן את זה.

מסרט וורקו: אני ארחיק לכת איתך.

מסרט וורקו: אתה יכול להגיש בקשה עד 50 אחוז מעלות התוכנית, אבל בסופו של דבר אתה תקבל בה הרבה פחות מהחמישים אחוז.

שמעון סיאני: אז זה עוד יותר בעיה.

מסרט וורקו: נכון.

שמעון סיאני: אז בסדר, השאלה שלי היא כן טובה.

אסתר בלום: לפני שנה או שנתיים הם כן הציעו להגיש בקשות של פרויקטים חד שנתיים, נכון?

מסרט וורקו: אין לי מושג.

מסרט וורקו: התבחינים הם משתנים, צריך לזכור את זה שאי אפשר לעבוד במסגרת תמיכות על תוכניות רב שנתיות.

מסרט וורקו: יש תבחיני תמיכות שצריכים לעבור את האישור של היועץ המשפטי, של האוצר, שאחת לשנה הם מפורסמים ומגיעים אליכם דרך האינטרנט או הדואר.

אסתר בלום: זה די מאוחר.

אסתר בלום: רק בספטמבר קיבלנו.

זאב אלקין: הסבירו פה למה מחכים לחלוקת תמיכות, כי רוצים שהקופה תגדל.

זאב אלקין: אז מחכים כמה שיותר קרוב לסוף השנה כדי שהיא תגדל.

זאב אלקין: מצד שני, זה ברור שזה תוקע את המגזר השלישי שלא מסוגל לתכנן את עצמו.

זאב אלקין: יש פה שני מישורים.

זאב אלקין: תכנון רב שנתי זה נראה לי ימות המשיח, כי כמו שאמרתי אני ראיתי את הממשלות לדורותיהם מנסות להיכנס לתכנון רב שנתי בפרויקטים בעלי חשיבות לאומית וממש במקרים חריגים זה עבד, זה החלטות ממשלה מיוחדות.

זאב אלקין: אני לא חושב שאיזושהי עמותה רוצה לעבור את המסלול הזה שצריכים לעבור כדי לקבל את החלטת הממשלה ברמה מספקת לתכנון רב שנתי.

זאב אלקין: "הנשמה יוצאת" וגם ככה זה לא תמיד עובד.

זאב אלקין: ולכן אני לא חושב ששם יכול להיות קצה של פיתרון, עם כל הצער.

זאב אלקין: זה לשנות את כל שיטת התקצוב במדינת ישראל.

זאב אלקין: אולי זה טוב, אבל זה גדול על השולחן הזה.

זאב אלקין: לעומת זאת, במסגרת של התכנון השנתי אפשר לתת תשובות בפברואר-מרץ ואפשר לתת באוקטובר, זה עדיין משנה מאוד מבחינת התפקוד של העמותות.

זאב אלקין: גם אם זה לא נוגד את שיטת התקצוב של המדינה, זה רק שאלה באיזה מהירות פועלים מרגע שאושר תקציב המדינה, וזו גם שאלה מה גודל סל התמיכות.

זאב אלקין: אם הוא קטן, למרות שכל שנה הוא הרבה יותר גדול, ואז מחכים עד שהוא יתנפח ואז מחלקים, או שמתארגנים אחרת.

מסרט וורקו: אני רק רוצה להגיד לך שלמרות שהתקציב השנה אושר רק בסוף אפריל, יצאנו עם תמיכות בסוף דצמבר לגבי 2006.

מסרט וורקו: יכלו להגיש כבר את התוכניות.

זאב אלקין: להגיש זה מצוין, אבל מתי ניתנו האישורים?

מסרט וולקו: האישורים - חלקם כבר יודעים את התשובות, אני מדברת על ארגונים שהם בוועדות החריגים למיניהם.

מסרט וולקו: הם כבר יודעים.

מסרט וולקו: זה בהתאם לקופה הקיימת.

מסרט וולקו: אם אתה לא יודע אז כנראה שהתשובה שלך חיובית, זה מה שאני יכולה להגיד לך.

אלי זרחין: מה שאומר שרק בפועל מממנים את כל הפרויקטים במאה אחוז ורק השנה.

אלי זרחין: אני כאילו אומר לך שאני מגייס חצי-חצי, אבל כמו שאמרה הגברת בלום נכון, בגלל הצורה בה עובד משרד הקליטה אני מממן פרויקט על כסף שלי במאה אחוז.

אלי זרחין: ובשנה הבאה, ב – 2007 אני מקבל החזר שאני לא יכול להכניס אותו לפי החוק ל- 2006, הוא שייך כבר ל- 2007.

זאב אלקין: מבחינת מגזר שלישי יש פה בעיה, וזה גורם לדיון מעוות אחר כך.

זאב אלקין: כי אחר כך כולם עושים דיווח של "כאילו", או שאנשים פועלים ולוקחים סיכון, ואז עמותות קורסות בגלל זה.

מסרט וולקו: אם לא היתה את הבעיה הזו, אז יש ארגונים שהם באמת עושים עבודה נהדרת.

זאב אלקין: לא.

זאב אלקין: כולם עושים עבודה נהדרת, אבל אם את עובדת בארגון שפועל על בסיס שנתי, ואת מקבלת תשובה מהמדינה כמה היא מוכנה להשקיע באמצע השנה, או לפעמים אפילו יותר מאוחר, יש לך שתי אפשרויות.

זאב אלקין: אפשרות אחת זה להגיד "אני פועל אבל לוקח סיכון, ואם מחר המדינה נותנת לי פחות ממה שחשבתי אז אני פושט את הרגל, כי כבר התחייבתי, ואין לי מאיפה לקחת", או, אפשרות שנייה, זה להקפיא פעילות.

זאב אלקין: כמעט ולא לפעול, ואז פתאום להראות גידול פעילות.

מסרט וורקו: אבל פה יש לך שתי חלופות למשרד.

מסרט וורקו: החלופה הראשונה היא כן לאשר את התוכניות שהוגשו בהתאם לתקציב הקיים.

מסרט וורקו: אבל אז, מה שיקרה זה, שלא כל הארגונים יהיו זכאים לסיוע, ואם כן, אז בהיקפים מאוד מאוד נמוכים שלא יבואו לידי ביטוי בעשייה עצמה.

מסרט וורקו: אז יש נטייה לארגונים לחכות עד שהתקציב יעובה, כי אז יש לך אפשרות לתת ליותר ארגונים ובהיקפים גבוהים יותר.

אסתר בלום: אבל אם יש באמת רצון לשתף פעולה עם הארגונים, אז בתחילת השנה- - -

מסרט וורקו: אבל אין מתחילת השנה כזה.

מסרט וורקו: יש לך שני מיליון בתקנה,

אסתר בלום: זה העניין.

אסתר בלום: תשנו את התקנה.

מסרט וורקו: מה זה לשנות את התקנה?

מסרט וורקו: אין דבר כזה.

אסתר בלום: בטח שאתם יכולים.

מרים כץ: דוגמא ממש קטנה.

מרים כץ: יש עמותה חדשה שנכנסה לתמיכות בשנת 2004 – "האגודה הישראלית למען ילדים עולים" של אלי זרחין, שהם קיבלו 9,000 שקל לחודש, וב – 2005 קיבלו 100,000 שקל.

מרים כץ: הרחבת הפרויקטים, שזה גם הצלחה, וזה גם דוגמא חיובית, כי יש גם הפוך- - -

זאב אלקין: זה מצוין.

זאב אלקין: אני לא רוצה להוריד את הרמה של הדיון.

זאב אלקין: זה לא המקום להגיד שעמותה כזו עובדת יותר טוב או פחות טוב, זו מצליחה בגיוס וזו לא, זה לא תפקידי כרגע.

זאב אלקין: זה לא המקום ולא ההקשר.

זאב אלקין: אבל כל עמותה, גם כזו שמצליחה לגייס מיליונים מהמדינה, וגם עמותה שמצליחה לגייס 5,000 שקל, רוצה לדעת על זה כמה שיותר מוקדם בשנת התקציב.

זאב אלקין: במיוחד, אם מדובר לדוגמא על תקציב 2006, שהעמותה מקבלת את הכסף בדצמבר ואת התשובות בנובמבר, המדינה לא תאפשר לדווח שזה על 2007.

זאב אלקין: ואז נוצר מצב, דווקא כשתקציבים גדולים בעמותות מצליחות, זה יותר קשה לפעמים, כי זה סכום הרבה יותר גדול שאתה צריך מהר מאוד להתארגן איך לעבוד איתו, ולקחת סיכון גדול על גבך אם תקבל את זה או לא.

מסרט וורקו: תניח את דעתך שקודם כל הניצול התקציבי השנה היה 99.9%, כולל גם תקציב תמיכות.

מסרט וורקו: זאת אומרת שכל הארגונים כן קיבלו את הכספים שלהם וגם ניצלו את זה.

זאב אלקין: מצוין.

זאב אלקין: אני לא ראיתי ארגון במגזר השלישי שלא ידע להתמודד עם הבעיה הזו וויתר על הכסף.

מסרט וורקו: המצב הוא לא אופטימאלי.

זאב אלקין: זה יותר גרוע מלא אופטימאלי.

זאב אלקין: כי יש תחומים שזה פר פרויקט – יש כסף יש פרויקט, אין כסף אין פרויקט.

זאב אלקין: אבל בתחום של החינוך, זו בעיה גדולה כי יש אי התאמה בין שנת התקציב לשנת הלימודים.

זאב אלקין: אמנם, יש דברים שזה קלקולו של עולם, ולא ניתן לעשות כמעט שום דבר כדי לתקן אותם.

זאב אלקין: לפחות אני לא יודע על דברים כאלו.

זאב אלקין: לכן אין לי מה ללחוץ על המשרדים ואין לי מה להציע.

זאב אלקין: את הבעיה הזו אני לא יודע לפתור.

זאב אלקין: אם מישהו יודע, אני אשמח מאוד, ואשמח גם להעביר את זה הלאה.

זאב אלקין: אבל במסגרת של התקציב השנתי כן אפשר לתת בתחילת שנה ולא בסוף שנה.

זאב אלקין: זה משהו אפשרי.

זאב אלקין: ואני שוב פונה למשרד הקליטה: תבדקו את עצמכם כמה שנים אחורה, אם כל שנה אתם מצליחים מהיתרות להגיע לסכום שהוא לפחות פי 3 או 4 ממה שמתוקצב בתקנה, ואם זה לא חד פעמי- - -

מסרט וורקו: זה לא בהכרח יתרות.

מסרט וורקו: לדעתי מגייסים את זה מתקציבים חוץ משרדיים ולא מתוך המשרד.

זאב אלקין: תבדקו את זה.

זאב אלקין: כי לפחות מה שמגויס מתוך המשרד, אם בכל שנה זה קורה, יש מקום לבחון את התקנה.

זאב אלקין: זה לא נכון שלא ניתן לשנות תקנה, בוודאי שניתן.

זאב אלקין: אם משרד הקליטה מבקש ומשרד האוצר יאשר, ניתן.

זאב אלקין: זה לא תוספת כסף, מורידים ממקום אחד ומוסיפים ממקום אחר.

מסרט וולקו: אני מדברת על תוספת כסף.

זאב אלקין: לא, אבל את מורידה במקום אחר.

מסרט וולקו: ואז אנחנו פוגעים בילד או בעולה שנמצא בפרויקט אחר.

זאב אלקין: לא, זה בעיה תכנונית.

זאב אלקין: אם כל שנה יש לך סעיף בתכנון שאת רואה ששם יש עודף, ולעומת זאת יש לך סעיף בתכנון שכל הזמן יש בו חוסר, ובסוף את מזרימה לשם כסף, אחרי שזה קורה כמה שנים וחוזר על עצמו, אפשר לשבת ולראות שיכול להיות שבסעיף א' אפשר ולהוריד ובסעיף ב' אפשר להגדיל.

זאב אלקין: זה הרי אלף-בית של כל תכנון תקציבי, הרי התקציב שמונח משנה לשנה הוא לא תורה מסיני והמשרד יכול לשנות איפה שהוא רוצה.

זאב אלקין: אני מכיר את זה היטב.

זאב אלקין: כשמשרד רוצה לשנות, ומגיע שר ואומר "סעיף א' חשוב לי וסעיף ב' פחות חשוב לי" אז פונה משרד הקליטה, לצורך העניין, למשרד האוצר, ואומר שהוא רוצה לקראת התכנון התקציבי בשנה הבאה, במסגרת אותו תקציב, לא לשנות את גודל התקציב, לתת פחות לא', ויותר לב'.

זאב אלקין: הוא יכול לתת הסברים, ויש דיון עם משרד האוצר שמאשר או לא.

זאב אלקין: מבחינה זאת הסעיף של התמיכות, בעיניי, ויכול להיות שאני טועה, לא שונה משום דבר אחר.

זאב אלקין: זה רק עניין של סדר עדיפויות ועניין של לבחון מה קורה משנה לשנה.

אברהם נגוסה: אני מנהל ארגון "מכנף דרום לציון".

אברהם נגוסה: הארגון שלי, בניגוד לארגונים אחרים שמפעילים פרויקטים חינוכיים, פועל בעיקר בתחום הסנגור הקהילתי, בתחום העלייה, ובקליטה – יותר בקליטה הראשונה שבמרכזי הקליטה שבכל הארץ, שם אנחנו עושים הסברה לעולים מבחינת הזכויות והחובות שלהם, וגישור בין הצוות המטפל והעולים החדשים.

זאב אלקין: ואנחנו מדברים פה על ילדים במערכת החינוך.

אברהם נגוסה: בוודאי.

אברהם נגוסה: בתחום הזה אני יותר מעורב עם ארגונים אחרים, כמו בפרויקט שאנחנו מקדמים בילדים בכיתות ז' עד י"ב, שהילדים יקבלו יותר במגזר השלישי.

אברהם נגוסה: בזה שותפים גם משרד החינוך ומשרדים נוספים.

אברהם נגוסה: נכון, היו בעיות עד עכשיו שבאמת המדינה לא נתנה את החלק שלה, ורק בזמן האחרון קיבלנו את האישור הסופי לכך שיעבירו את הדברים האלה.

אברהם נגוסה: אבל אני רוצה באמת להגיד שסוג הארגונים שאני מכיר יותר זה כאלה שהארגון פועל בילדים בגיל בית הספר היסודי, כמו ארגון "נקוג'" (ארגון צפון אמריקה למען יהודי אתיופיה בישראל) שאני ביקרתי וראיתי בלוד, רחובות ועוד כמה מקומות.

אברהם נגוסה: אני חושב שמשרד החינוך צריך לבוא, כי זה הנקודה החשובה - שאנחנו תופסים את הילדים מהבסיס בגיל קטן, כשאנחנו יכולים לראות את התוצאות אחר כך שיורדת גם הנשירה, ויש הצלחות בבגרות וכד', וחבל מאוד.

אברהם נגוסה: ארגון כזה לא יכול להכפיל את השירותים שלו בכמה מקומות למרות שיש צרכים.

אברהם נגוסה: אנו מבקשים שייכנסו למרכזי קליטה, ואנחנו מבקשים שיגיעו לירושלים, אבל אין להם תקציב.

אברהם נגוסה: אם משרד החינוך יכול לתת, הם יכולים לשכפל את התוכניות המצליחות והטובות ביותר ואז הילדים יכולים באמת להצליח בצורה טובה ביותר.

יצחק הילדסהיימר: אני עובד במסגרת תנועת הנוער "עזרא" העולמית בחוץ לארץ, אבל יש לי גם קשר עם הפעילות של התנועה הזאת בארץ.

יצחק הילדסהיימר: אני אומנם נמצא פה פורמאלית כעיתונאי, אבל יש לי גם "כובע" שני.

יצחק הילדסהיימר: בין השאר אני אישית עובד בחינוך נוער יהודי דובר רוסית.

יצחק הילדסהיימר: הופתעתי קצת כשראיתי את ההזמנה לוועדה, כשהנושא הוא חינוך משלים, שבכלל הגורם של תנועות הנוער לא הוזכר פה כלל.

יצחק הילדסהיימר: ולתנועות הנוער, כידוע, יש חלק חשוב מאוד בחינוך משלים, גם של עולים.

יצחק הילדסהיימר: אני יודע לפחות על שתי תנועות, "בני עקיבא" ו"עזרא" בארץ שיש להם סניפים מיוחדים לעולים, גם לעולי אתיופיה, וגם לעולים דוברי רוסית, וקבוצות מיוחדות בתוך הסניפים הקיימים.

יצחק הילדסהיימר: הם עושים עבודה חשובה מאוד גם בהרחקת הנוער מהרחוב, גם בקליטה חברתית, גם בחינוך לערכים.

יצחק הילדסהיימר: אותו הדבר, גם תנועות הנוער העולמיות עושות עבודה רצינית בקליטה של אותם בני נוער שהם דאגו להעלותם לארץ.

יצחק הילדסהיימר: אנחנו למשל יוזמים מפעם לפעם שבתונים בארץ לבני נוער שהועלו מאוקראינה ומביילארוסיה וגם לזה אין תקציב.

יצחק הילדסהיימר: השבתונים האלה מאוד מאוד חשובים לנו.

יצחק הילדסהיימר: אבל אני מדבר בעיקר על הפעילות השוטפת של תנועות הנוער הישראליות.

יצחק הילדסהיימר: אני בטוח שחוץ מ"בני עקיבא" ו"עזרא" יש גם תנועות נוער לא דתיות שעוסקות בזה, ואני מציע דבר ראשון שכדאי מאוד להזמין אותם, ודבר שני, ללמוד מהניסיון שלהם וגם לעזור להם.

גלינה רוגצ'בסקי: אני גלינה רוגצ'בסקי מבאר שבע.

גלינה רוגצ'בסקי: יש לנו בית ספר בבאר שבע, בית ספר "אימפוס" ללימודי ערב (חינוך משלים), 400 ילדים בערך.

גלינה רוגצ'בסקי: ואנחנו, כמעט כמו כולם, עובדים עם פרויקטים שונים.

גלינה רוגצ'בסקי: הפרויקט המרכזי שלנו זה העשרת נוער וילדים.

גלינה רוגצ'בסקי: יש לנו את כל הבעיות שעכשיו שמעתי עליהם.

גלינה רוגצ'בסקי: אבל, יש בעיה נוספת שהיא מאוד רצינית.

גלינה רוגצ'בסקי: העירייה שלנו אומרת שאין עכשיו בכלל עולים בבאר שבע.

גלינה רוגצ'בסקי: יש רק עולים מאתיופיה ומארגנטינה.

גלינה רוגצ'בסקי: ואם הרוסים רוצים ללמד את הילדים שלהם בצורה יותר טובה ויפה, זה העניין שלהם, והם יכולים לשלם על זה.

גלינה רוגצ'בסקי: ואני רציתי להגיד שאצלנו הילדים לא רק עולים, אלא אפילו אם הם נולדו כאן, הם ילדים עולים הרבה שנים.

גלינה רוגצ'בסקי: לדוגמא, יש לי בת, היא נולדה כאן, היא צברית, היא בת 12.

גלינה רוגצ'בסקי: והיא מגיעה מהבית ספר שלה, ואומרת "אמא, הם לא מאמינים לי שאני נולדתי בירושלים.

גלינה רוגצ'בסקי: בגלל זה אני לא כל כך מקובלת בכיתה שלי".

גלינה רוגצ'בסקי: ויש לנו המון ילדים בבית ספר שלנו עם בעיות כאלה, ובגלל זה אנחנו מנסים לסגור את הפער בין התרבות הישראלית והתרבות – אני לא רוצה להגיד תרבות רוסית, אבל אנחנו רוצים קצת לקצר את הפער.

גלינה רוגצ'בסקי: וגם משרד הקליטה, אנחנו מאוד מודים לו.

גלינה רוגצ'בסקי: אנחנו מקבלים ממנו בערך שמונה אחוזים מהתקציב שלנו.

גלינה רוגצ'בסקי: אבל אנחנו משלמים על השכירות לבית ספר שלנו, יותר מעשרה אחוזים, וכמעט כל התקציב שלנו הוא ממימון של הורים, וקצת משרד הקליטה.

גלינה רוגצ'בסקי: וזהו.

גלינה רוגצ'בסקי: משרד החינוך גם לא מסכים לעזור, למרות שפנינו כמה פעמים, וזאת התשובה של משרד החינוך – "אם הרוסים האלה רוצים, הם יכולים.

גלינה רוגצ'בסקי: למה לא?".

זאב אלקין: זה תשובה של משרד החינוך או של השלטון המקומי בבאר שבע?

גלינה רוגצ'בסקי: אני מאוד מצטערת.

גלינה רוגצ'בסקי: כן.

גלינה רוגצ'בסקי: אולי זה מחלקת החינוך בעירייה שלנו.

גלינה רוגצ'בסקי: אבל זאת באמת בעיה, ואני מאוד מבקשת לקחת בחשבון גם דברים כאלה במשרד הקליטה.

זאב אלקין: דרך אגב, השכירות, זו דוגמא טובה.

זאב אלקין: אולי עודי יוכל לענות על זה.

זאב אלקין: הסכום שגובה בית ספר במקרה כזה אם הפעילות מתבצעת בשטח של בית הספר על ידי עמותה מהמגזר השלישי.

עמיהוד בהט: אתם פועלים בתוך בית ספר בבאר שבע?

עמיהוד בהט: איזה בית ספר?

גלינה רוגצ'בסקי: בית ספר "מקיף י"א" על שם יצחק רבין.

עמיהוד בהט: ואתם משלמים 120,000 שקל לשנה על שכירות?

גלינה רוגצ'בסקי: כן.

עמיהוד בהט: למי שייך בית הספר?

גלינה רוגצ'בסקי: לעירייה.

גלינה רוגצ'בסקי: זה מקיף של העירייה.

זאב אלקין: לא, אבל זה תיכון.

זאב אלקין: זה של השלטון המקומי.

דוד מהרט: זה בית ספר ממלכתי כללי רגיל לכל דבר.

זאב אלקין: אבל זה תיכון?

דוד מהרט: זה תיכון ששייך לשלטון המקומי.

דוד מהרט: אבל אני אומר, להבדיל נגיד מ"אורט" או "אמי"ת" זה לא שייך לניהול עצמי.

זאב אלקין: אלא לשלטון המקומי?

דוד מהרט: כן.

דוד מהרט: עיריית באר שבע גובה את הכסף הזה.

זאב אלקין: אבל השאלה, אם משרד החינוך נושא ב- - -

עמיהוד בהט: לא יודע.

זאב אלקין: אתה תוכל לבדוק את זה?

זאב אלקין: כי זה לא מקרה בודד שאני שומע סיפורים כאלה.

זאב אלקין: לכן עודי, בקשה אליך לבדוק אם למשרד יש השפעה, גם אם זה שלטון מקומי, ובוודאי ובוודאי כשזה בתי ספר משלו, והאם יש רמות שונות של שכירות בהתאם למטרות של הגוף?

דוד מהרט: למיטב ידיעתי, אני חושב שעל ניקיון או על כל מיני דברים שהרשות המקומית מממנת בשוטף את הפעילות של בית הספר הוא יכול כנראה לגבות.

דוד מהרט: אבל על שכירות של המבנה נראה לי שזה דבר בעייתי.

אלי זרחין: אבל הניקיון שלהם?

גלינה רוגצ'בסקי: לא.

גלינה רוגצ'בסקי: גם הניקיון שלנו.

גלינה רוגצ'בסקי: למה?

אלי זרחין: אם זה מה שקורה, זה חמור.

אמיליה סלזינגר: אצלנו גם כן, אנחנו עובדים בעשרה ערים, ונתקעים בבעיות כאלה.

אמיליה סלזינגר: אני חושבת שפשוט הדיון של הישיבה הזו היא איך לעזור בחינוך משלים לילד.

אמיליה סלזינגר: ובעצם, אנחנו נתקענו בזה שאנחנו דנים באופן בו צריך לעזור לעמותות.

אמיליה סלזינגר: זה בעיה רצינית מאוד, אבל אם כל הגורמים, כולל רשויות- - -

זאב אלקין: חינוך משלים לילד על ידי המגזר השלישי, שזה העמותות.

אמיליה סלזינגר: כן כן.

אמיליה סלזינגר: על ידי מגזר שלישי.

אמיליה סלזינגר: אבל מגזר שלישי הוא לא פועל באוויר, ואנחנו כל הזמן נתקעים מכל הצדדים.

אמיליה סלזינגר: גם שכירות, גם התנגדות של הרשויות המקומיות, לא יודעת למה.

אמיליה סלזינגר: בחלק לא מבוטל מהמקרים זה נובע בכלל מסיבות פוליטיות.

אמיליה סלזינגר: אני חושבת שילד שמגיע לו, ופונים אלינו הורים ורוצים אפילו להוסיף ולשלם, אף על פי שאני לא יודעת כמה אתם גובים, אבל אנחנו גובים 300 שקלים, עבור 25 שיעורים, שאני לא צריכה לספר לך שזה גרושים, יש משפחות עולים שלא מסוגלים לעמוד בזה.

אמיליה סלזינגר: אני חושבת שאנחנו תורמים מאוד בערים האלה לחינוך משלים, יש לי הצעה כזאת: לחבר איזושהי רשימה, לא של כל העמותות שפועלים בחינוך משלים, שהם אלפים.

אמיליה סלזינגר: עמותות שהם ותיקות ומבוססות, שעובדות הרבה שנים – 15 שנה, 10 שנים, או יותר, פועלים בשטח, והם מוכרים על ידי משרד החינוך ומשרד הקליטה.

אמיליה סלזינגר: שהרשויות המקומיות יקבלו רשימה של עמותות שהם יכולים, נגיד, לתת בהם אמון בערים, לפחות במקומות שבהם פועלים הרבה ארגונים כאלה.

אמיליה סלזינגר: בנתיבות, בשדרות, עם אוכלוסיה כזו קשה, באשקלון, עכשיו אנחנו יושבים בקייטנות מול העיריות האלו ושומעים את זה, לקייטנות גם כן.

אמיליה סלזינגר: אנחנו לקחנו על עצמנו לשלם סכום ענק, כי חלק מהעולים לא מסוגלים.

אמיליה סלזינגר: תומכת בנו חברת "אורנג'" שזה חברה טלפונית.

אמיליה סלזינגר: אנחנו הגענו לזה, וקיבלנו תמיכה.

אמיליה סלזינגר: זה מעט מאוד, אבל בכל זאת.

אמיליה סלזינגר: לא רשויות מקומיות.

אמיליה סלזינגר: אני חושבת שצריך להיות איזשהו גוף או וועדה מטעם משרד החינוך, משרד הקליטה, מהעמותות, שתיפנה לרשויות המקומיות בהבנה להקל עלינו.

זאב אלקין: דבר אחד אני יכול להגיד בוודאות: זה לא אנחנו.

זאב אלקין: אוי ואבוי אם פוליטיקאים יתחילו לתת המלצות לעמותות.

זאב אלקין: בסרט הזה כבר היינו.

אמיליה סלזינגר: לא.

אמיליה סלזינגר: דרך משרד החינוך או דרך משרד הקליטה.

זאב אלקין: משרדים יכולים לעשות את זה.

זאב אלקין: אבל לחברי כנסת לא כדאי לעסוק בזה, כי זה מביא אותנו...

דוד מהרט: אבל דרך המרכז לשלטון המקומי?

זאב אלקין: יש מרכז לשלטון המקומי, יש משרד חינוך, יש משרד קליטה באמת.

דוד מהרט: שהם גובים, למשל, תשתית.

דוד מהרט: יש הרבה תשתיות מקומיות לרשויות, שאם הם היו מעמידות לטובת התושבים זה טוב, אבל הפעילות - - -

אלי זרחין: מה שמהרט אומר, שאם מישהו עובד בבאר שבע או באשקלון, הוא תורם לאותם תושבי העיר.

אלי זרחין: זה מגיע תוספת לאותה עיר.

זאב אלקין: אנחנו נעצור בשלב הזה.

זאב אלקין: אנחנו נפתח מחר בשעה 9, בהצגה של המשרדים – משרד החינוך ומשרד הקליטה, איך הם רואים את הנושא מהכיוון שלהם.

זאב אלקין: אני כבר מבקש מראש להתמקד בכמה סוגיות.

זאב אלקין: הראשונה, מבחינה תקציבית.

זאב אלקין: איזה אחוז מסך התקציב על הפעילות בנושא הזה של נוער עולה, בכל אחד משני המשרדים, הולך לפעילות דרך המגזר השלישי, ומה ההיגיון שעומד מאחורי זה, שלא פחות ולא יותר, וכו', ואם יש דינאמיקה אז גם כן אתם יכולים להציג- היה כך, ונהפך לכך, זה בהחלט רצוי.

מסרט וורקו: מה לגבי תוכניות?

מסרט וורקו: בלי שום קשר למגזר השלישי?

זאב אלקין: הנושא שלנו לשבוע זה הוא ילדי המגזר השלישי.

זאב אלקין: העניין השני שאבקש שתתייחסו אליו הוא היתרונות והחסרונות של הפעילות דרך מגזר שלישי.

זאב אלקין: ואז אתם תוכלו להגיד, הנה, את הנושא הזה אנחנו כמשרד בחרנו לתקוף דווקא דרך מגזר שלישי ולא בכוחות שלנו, מסיבות כאלה וכאלה, ואת הנושא האחר בחרנו לתקוף דווקא בכוחות שלנו ולא דרך המגזר השלישי בגלל סיבות כאלה וכאלה.

זאב אלקין: זה יכול לתת הדגמה טובה.

זאב אלקין: אבל אל תיכנסו להצגה של כל מה שעושה כל אחד משני המשרדים בנושא מגזר שלישי.

זאב אלקין: זה נושא ראוי, אבל זה לא נושא לשבוע זה.

זאב אלקין: רק הדגמה של יתרונות והחסרונות.

זאב אלקין: הסוגיה השלישית שתנסו להתייחס, זו כמובן הסוגיה של כל תהליכי ההתקשרות שעלתה כאן במלוא חריפותה, והיא ידועה- האם נראה לכם שאפשר לעשות משהו, או שזה גזירה משמים ולא ניתן להתקדם כאן לשום כיוון.

זאב אלקין: אלה הם אולי הכיוונים העיקריים.

זאב אלקין: הסוגיה הרביעית זה באמת מעמד מועדף במשהו שהוא שווה כסף, כלומר מקום הפעילות, וכד'.

זאב אלקין: זה נכון גם לגבי משרד הקליטה וודאי נכון גם לגבי משרד החינוך, שחולשים על כל מיני שטחים כאלה ואחרים, אם הם יכולים לתת העדפה בשכירות או בשירותים אחרים שהם שווי כסף.

זאב אלקין: והסוגיה החמישית זה כמובן שיתוף פעולה בין משרדי, האם יש תיאום בין משרד החינוך למשרד הקליטה, ואולי ימות המשיח הגיעו לשלטון המקומי בנושא הזה של וועדה מול המגזר השלישי.

זאב אלקין: אם יש הזרמת מידע הדדית, האם יש ניסיון לחלק את הזמן, וכו'.

שמעון סיאני: אם אפשר לצרף שתי שאלות שפשוט חסרות לי כמידע.

שמעון סיאני: האם יש מדיניות של משרדי הממשלה – א.

שמעון סיאני: על השקעה בתשתיות.

שמעון סיאני: ב.

שמעון סיאני: על מדיניות תקורה.

זאב אלקין: השקעה בתשתיות על מה?

שמעון סיאני: רוב התקציבים מתוקצבים כתקציבי פעילות.

שמעון סיאני: עכשיו, יש תשתיות למשל של מחשוב, או תשתיות שעוזרות לך לפעילות.

שמעון סיאני: אני רוצה לדעת האם יש מדיניות של השקעה בתשתיות והאם יש מדיניות אחידה או לא אחידה של תקורה.

זאב אלקין: בסדר.

זאב אלקין: אני בשמחה אוסיף את שתי השאלות האלה, ואוסיף עוד שאלה.

זאב אלקין: הזכרת לי עוד משהו שזה כמובן קריטריונים.

זאב אלקין: מהם הקריטריונים לתמיכה?

זאב אלקין: מהם התבחינים והאם היקפי הפעילות ומדידות ההצלחה הולכים הלאה ומשחקים כאן תפקיד בכלל?

אלי זרחין: אדוני היושב ראש, עוד שאלה אחת שצריך לקחת בחשבון.

אלי זרחין: אתם כל הזמן מדברים כאן על תמיכות.

אלי זרחין: כסף גדול פי עשר זה מכרזים, ופי מאה, זה קניית שירותים.

אלי זרחין: ואין אף ארגון עולים שהגיע לכדי קנית שירותים.

זאב אלקין: אני לא התייחסתי רק לתמיכות.

זאב אלקין: אני דיברתי על כל הדברים האלה.

זאב אלקין: אנחנו נשמע את זה מחר.