ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 17, פרוטוקול מספר 508, 2008-09-01 09:00

מיכאל מלכיאור: אפשר להמשיך את החופש.

רונית אלבז: אני רוצה להזמין את כבוד ראש העיר לפתוח בברכה.

דוד יוסף: אני מתנצל, יש לי 7,000 תלמידים לפגוש היום ואני בסבב בתי ספר.

דוד יוסף: אני מקדם בברכה את ועדת החינוך של הכנסת.

דוד יוסף: אני חושב שבאתם למקום הנכון ובדיוק בעיתוי הנכון כדי לעמוד על ההישגים של בית הספר הזה בקליטה של עולי אתיופיה והשתלבותם בתוך בית הספר.

דוד יוסף: אני מאוד מקווה שאתם תתרשמו לחיוב ותוכלו לסייע בידנו גם לבאות.

דוד יוסף: תודה רבה ובהצלחה לכולם.

רונית אלבז: תודה לראש העיר, מר דוד יוסף, שאכן מעמיד את החינוך כאן בעיר על סדר היום הציבורי.

רונית אלבז: עכשיו הוא הגיע לאחר שהוא קיבל ספרים לילדי כיתות א'.

רונית אלבז: זו כבר שנה שנייה שהוא עושה זאת והוא מעודד את הקריאה ובד בבד מעלה את הרמה השפתית של הילדים פה בעיר.

רונית אלבז: אני מנהלת בית הספר, 22 שנה כאן בעיר.

רונית אלבז: התחלתי כמורה לאנגלית, המשכתי כרכזת חברתית, סגנית מנהלת והיום זו השנה השמינית שלי בניהול בית הספר.

רונית אלבז: בית הספר זה בעצם המערכת הראשונה שקולטת את הילד העולה.

רונית אלבז: כאן הוא נפגש עם החברה הישראלית, בבית הספר, ובית הספר מצייר לו את החלום, עוזר לו לצייר את החלום שלו, עוזר לו לפתח תחומים שאולי הוא לא חשב עליהם קודם, עוזר לו לממש את היכולות, את הקשרים ואת הקישורים כאן בבית הספר.

רונית אלבז: זה המקום החברתי הראשון שקולט אותו ועל מנת שיתקיים דיאלוג משמעותי בין הילדים עם הסביבה ועל מנת להבטיח שתושג תחושה של אוטונומיה, שייכות ומסוגלות עצמית, אנחנו כאן, המורים, זה התפקיד שלנו, זה התפקיד של המערכת, לאפשר לילד לצמוח.

רונית אלבז: בית הספר החל לקלוט עולים מ-2002, כאשר בשנה הראשונה היינו באופוריה, קלטנו 7 תלמידים.

רונית אלבז: פעם ראשונה שאור יהודה קולטת ילדים יוצאי אתיופיה.

רונית אלבז: עברו כאן עליות שונות במהלך השנים, אבל ב-2002, תשס"ב, אור יהודה התחילה לקלוט עולים יוצאי אתיופיה.

רונית אלבז: התחלנו ב-7 והיום בית הספר מונה 104 עולים מתוך 288 תלמידים, מכיתת גן עד כיתה ו'.

רונית אלבז: בית הספר במהלך השנים התמקצע בתחום קליטת העלייה, גם הודות לאנשים שעבדו איתנו במהלך השנים.

רונית אלבז: מפקח בית הספר, דר' יצחק שיובץ, גב' תמי צלניקר, מפקחת קליטת עלייה, ועוד אנשים טובים ורבים שעבדו איתנו במהלך השנים להטמיע את הסטנדרטים בקליטת עלייה, כאשר הסטנדרט הראשון הוא בעצם הפלטפורמה הארגונית שבית הספר עובד עליה, שזה תכניות הלימודים, שזה כח האדם, כל ההתארגנות של בית הספר לקלוט עולים.

רונית אלבז: לקלוט עולים זה אתגר, זה אתגר לא רק לעולים, זה אתגר גם לקולטים, גם לנו, אנשי הצוות.

רונית אלבז: אנחנו קולטים אנשים, תלמידים, מתרבות שונה, ממקום אחר, הרגלים אחרים.

רונית אלבז: לשלב אותם בכל התחומים, גם בתחום הלימודי, גם בתחום החברתי, בטח ובטח בתחום הרגשי, זה אתגר.

רונית אלבז: זו לא משימה קלה והיו קשיים בדרך, עליהם נעמוד אחר כך, ואכן חברותיי לצוות, יחד איתי, התמקצענו במהלך השנים בתחום הזה, למרות שיש לנו עוד הרבה מה ללמוד.

רונית אלבז: לאחרונה ביום ההיערכות היתה כאן אנתרופולוגית, חוקרת העדה, גב' רווית כהן, שעם כל הלמידה שלנו ועם כל הניסיון שלנו היא עוד הוסיפה והעשירה והעשירה ופשוט לא רצינו לתת לה ללכת, עם כל השאלות שהיו לנו לשאול והבטחנו לה שהיא תגיע לכאן להרצאה נוספת.

רונית אלבז: אנחנו כל הזמן לומדים, אנחנו לא נמצאים במצב סטטי.

רונית אלבז: לקלוט עולים, צריך לדעת, צריך ללמוד, זה לא קורה ביום אחד, אבל מה צריך?

רונית אלבז: את הלב.

רונית אלבז: צריך לב גדול ונשמה גדולה כדי לקלוט אותם, כדי להבין אותם.

רונית אלבז: זה לא רק אותם, זה גם את המשפחות, זה את ההורים, את האחים, את האבות, להיות מודעים למצוקות שהם חיים איתן.

רונית אלבז: אני רק רוצה לספר אנקדוטה.

רונית אלבז: בשנה שעברה, מפרויקט ספרא רש"י חילקו חדרי ילדים, ספריות ומיטות.

רונית אלבז: בית הספר מאוד נזהר לא להיכנס, ואכן הגיעה הרכזת והיא פשוט חזרה ואמרה, 'וואו, זה ממש נס מה שעשינו פה', יש ילדים שלא היו להם כונניות ולא היתה להם מיטה, אז איך מצפים שהם יגיעו לבית הספר ויתפקדו כאחד התלמידים ויגיעו להישג המיטבי שלהם?

רונית אלבז: הסטנדרט השני מדבר על קליטה בהיבט הלימודי, ואכן בית הספר נהנה מתקציבים, משעות שגב' אסתר אורנבוך, מחמ"ד מחוז תל אביב, תמיד עומדת לצדי, תמיד מזרימה לי.

רונית אלבז: גם השנה בזכותה הצלחתי לפצל שתי כיתות.

רונית אלבז: יש לי כיתת א' של 38 תלמידים, אי אפשר לפתוח כיתה של 38 תלמידים, כאשר מתוכה כמעט 50% עולים חדשים, יוצאי אתיופיה, והחלטתי לפצל את הכיתה לשתי כיתות ועוד שתי כיתות נוספות, לא תקניות, על מנת לאפשר לכל ילד באמת באמת באמת להגיע ולמצות את היכולות שלו בתחום הלימודי, הרגשי והחברתי.

רונית אלבז: ילד בכיתה של 38 תלמידים נעלם.

רונית אלבז: יש לי את תכנית מיל"ת שכבר פועלת שנתיים, בבית הספר, שמוסיפה תגבור של קרן ספרא רש"י, שהוסיפה תגבור של 160 שעות שאפשרו לנו ללמד את הילדים קלרינט, שאפשרו לנו להרים מקהלה לתפארת, שהופיעה בכל רחבי הארץ.

רונית אלבז: המקהלה הזאת הופיעה בבסיסי צה"ל, בהיכל התרבות בבת ים, יחד עם דוד ד'אור.

רונית אלבז: שעות מיל"ת באמת אפשרו למצות יכולות של ילדים בתחומים לאו דווקא לימודיים.

רונית אלבז: בלימודים בוודאי ובוודאי, אבל ג'אגלינג ונגינה ואמנות וכדרות, בתחומים שלבית הספר אין אפשרות להגיע אליהם.

רונית אלבז: יש לנו את תכנית משעולים, תודה לאל.

רונית אלבז: מר עמיהוד בהט, שנותן לנו אותה גם שנה שלישית כבר.

רונית אלבז: וגב' מזל אלזם, מורת משעולים, עשר שעות של קבוצות אישיות, רק של עולים.

רונית אלבז: למרות שבתפיסת העולם שלי, האישית שלי, של רונית, אני לא מאמינה בהפרדה, אני מאמינה בלמידה משותפת של כל הילדים בתוך הכיתה ואני לא עושה הפרדה על בסיס עולה חדש או לא, כדי לתת להם את התחושה שיש להם את היכולות והם לא מתויגים, אז זו אחת הנקודות המשמעותיות.

רונית אלבז: מורה מתחייבת להגיש מיפויים תקופתיים, מיפויי קריאה, ממש עם יד על הדופק כל ילד וילד איפה הוא נמצא ברמה הלימודית שלו.

רונית אלבז: בד בבד גם בצד הרגשי.

רונית אלבז: אנחנו מאתרים משאבים לתת תרפיה באמנות, טיפול בבעלי חיים, ממקורות לא מקורות, אם זה קר"ב, אם זה מיל"ת, אם זה כל גורם שיכול לעזור לקדם את הילדים, אנחנו מגייסים אותו לטובת העולים ולטובת ילדי בית הספר בכלל.

רונית אלבז: יש לנו בנות שירות לאומי, שמאוד עוזרות לנו.

רונית אלבז: שלוש בנות שירות לאומי ובסך הכל יש פה המון רגישות לצרכים של הלומדים.

רונית אלבז: אני רוצה רק להדגיש בפלטפורמה הארגונית, בדברים הקודמים שאמרתי, יש לנו את המגשרת, אביבה, שאחר כך היא תספר על העבודה שלה, אבל בהחלט, וזו אמירה מאוד חד משמעית, אסור לבית ספר לקלוט עולה אחד, אם אין מגשרת בבית הספר.

רונית אלבז: תחשבו על עצמכם שאתם מגיעים ללמוד במקום בחוץ לארץ, לא מכירים את השפה, לא מכירים את התרבות, ואף אחד אפילו לא יודע לקלוט אתכם שם.

רונית אלבז: מגשר זה אחד התפקידים הכי משמעותיים בתוך בית ספר קולט עלייה, ולא משנה מאיפה.

רונית אלבז: הסטנדרט השלישי מתייחס לשילוב החברתי של הילדים.

רונית אלבז: העולים, כמו שאמרתי, מתוך תפיסת עולמי, אין פעילות לעולים בנפרד ופעילות לוותיקים בנפרד.

רונית אלבז: כמו שראיתם, כל הפעילויות הן בשיתוף פעולה מתוך הבנה שלכולם יש את אותן יכולות ואפשר להצמיח את אותן היכולות ולפתח יכולות טובות.

רונית אלבז: יש לנו את מוזיאון יהדות לוב.

רונית אלבז: כשנכנסתם, אם שמתם לב, יש לנו מוזיאון, פנינה יפה באור יהודה, מוזיאון יהדות לוב, שמאמץ את בית הספר.

רונית אלבז: הוא מאפשר לילדים להגיע לשם גם לקבל תגבור בכלי הנגינה וגם תגבור במקהלה.

רונית אלבז: הם מממנים הרבה מן הדברים וזה שיתוף פעולה נפלא, שתורם גם להם וגם לנו.

רונית אלבז: אז בהיבט החברתי, זה הפסקות פעילות, זה פעילות חברתית, זה ועדות, זה מועצת תלמידים ויושבת ראש מועצת התלמידים שלנו משנה שעברה, אג'בוש, היא תהיה הפרלמנטרית הבאה שלכם בכנסת.

רונית אלבז: היא הלכה להריץ מערכת בחירות פה, יש לנו מה ללמוד ממנה.

רונית אלבז: יש לנו גם תכנית שפועלת גם בהיבט החברתי וגם בהיבט הלימודי שזה מרק"ם.

רונית אלבז: את זה קיבלנו ממט"ח, ממר עמיהוד בהט.

רונית אלבז: כל שנה אנחנו מתחדשים בתכנית הלימודים.

רונית אלבז: אם שנה אחת עבדנו על תערוכת תמונות של יוצאי אתיופיה, שנה אחר כך סיפורי לצים בתרבויות השונות, בשנה שעברה סיפורי עמים.

רונית אלבז: השנה נעבוד על חקר שמות, חקר פתגמים.

רונית אלבז: כל שנה אנחנו משדרגים את הנושא השפתי יחד עם הנושא החברתי.

רונית אלבז: הסטנדרט הרביעי מדבר על הקניית ערכי התרבות, תרבות ישראל, והילדים שלנו.

רונית אלבז: ושוב אני אומר, כמו שאני מקנה את זה לילדים העולים, אני מקנה את זה גם לילדים הוותיקים באותה מידה, באותה רמת אנרגיה, באותה רמת התלהבות.

רונית אלבז: זו הדת שלנו, הדת היהודית, ואנחנו מחויבים, וזה בראש ובראשונה.

רונית אלבז: משהו אישי.

רונית אלבז: כשנכנס חבר הכנסת מלכיאור, אמרתי, גם אני בת להורים עולים חדשים וגם מערכת החינוך ידעה לקלוט אותי ולמדתי בבית ספר נצח בפתח תקוה, בית ספר שהיה הטרוגני.

רונית אלבז: ההורים זכו לקנות דירה במרכז העיר, זכיתי ללמוד בחברה מאוד הטרוגנית ולצמוח למה שאני היום, אמא לארבעה, אקדמאית, מנהלת בית הספר.

רונית אלבז: אני תפילה שגם הילדים שלי פה, יצמחו להיות אזרחים במדינת ישראל, אזרחים טובים, יזכו להיות אקדמאים, להקים משפחות במדינת ישראל, ומה אני רוצה?

רונית אלבז: שהם יהיו אזרחים טובים, זה מה שאני רוצה.

רונית אלבז: אז שיהיה לכם ביקור נפלא, המשך נפלא.

רונית אלבז: אני רוצה להזמין את אביבה, המגשרת.

רונית אלבז: אביבה היא יד ימיננו בנושא של קליטת עלייה.

רונית אלבז: בואי, אביבה.

רונית אלבז: ספרי.

אביבה מקונן: אני המגשרת החינוכית של בית הספר, שנה שלישית שלי בבית הספר הזה.

אביבה מקונן: באתי מכל מיני בתי ספר, מנתניה, חדרה, כפר סבא.

אביבה מקונן: בשלוש השנים האחרונות אני באור יהודה.

אביבה מקונן: אני גרה בהוד השרון ואני מגיעה לפה יום יום.

אביבה מקונן: אני רוצה לספר על התפקיד שלנו, של המגשרים.

אביבה מקונן: קודם כל המטרה של מרכז ההיגוי ומגשר חינוכי וחברתי זה להביא את התלמידים העולים להישג הלימודי כמו התלמידים בחברה הישראלית.

אביבה מקונן: אני דווקא מעדיפה להשתמש בדוגמאות שאנחנו עושים יום יום.

אביבה מקונן: העבודה שלנו מתחלקת – עבודה מול ההורים, עבודה מול צוות בית הספר, עבודה מול התלמידים ועבודה מול הקהילה, מתנ"סים, מרכזי קליטה, הרווחה.

אביבה מקונן: אני מכירה את כל העובדות הסוציאליות של המשפחות, אני כל הזמן בקשר איתן, ועם יעל היועצת.

אביבה מקונן: הרבה פעמים התפקיד של המגשר זה לא תפקיד פשוט.

אביבה מקונן: זה תפקיד קשה, אי אפשר להגדיר את תפקיד המגשר א', ב', ג', ד' וזהו.

אביבה מקונן: לפעמים אני יכולה להתחיל בשמונה בבוקר ויכולה לחזור בשמונה בערב ולפעמים אני יכולה לחזור בעשר בערב.

אביבה מקונן: העבודה שלי מול המשפחות, להביא את המשפחות, לשתף אותן, לעשות את הלמידה, מה היה בחוץ לארץ, מה מערכת החינוך בארץ, לשתף אותם בכל מה שקורה עם הילדים שלהם.

אביבה מקונן: יש לנו חוג הורים, אנחנו 15 קבוצות, עשרה מפגשים בשנה שעברה, השנה אמרו לי שיהיו שמונה מפגשים.

אביבה מקונן: אנחנו מלמדים את ההורים מול בית הספר, מול הצוות, להכיר את הצוות.

אביבה מקונן: יש דברים קשים, שאנחנו מתמודדים, יש משברי קליטה, יש משבר נפשי, היום אני רואה משפחות, יש הרבה שנשברו נפשית ואנחנו לא יכולים להתעלם, שבית הספר פה וההורים שם, שהם יתמודדו.

אביבה מקונן: לא, אנחנו מלווים את ההורים.

אביבה מקונן: לדוגמה יש איזה אמא שהתמוטטה נפשית.

אביבה מקונן: בשנה שעברה היא הגיעה לבית הספר, היא הגיעה לרונית, אלינו, אמרה שהיא רוצה להתאבד, לא רוצה לחיות.

אביבה מקונן: ואת הדבר הזה ללוות, אנחנו בקשר.

אביבה מקונן: אם יש משהו, אני מרימה טלפון לדוד ולאינה, למרכז ההיגוי ואנחנו מתמודדים עם זה.

אביבה מקונן: מכל העבודה הזו, אם אני אומרת מה הסיפוק שלי?

אביבה מקונן: כשעבדתי בכפר סבא, היה לי תלמיד שליוויתי אותו מכיתה ג' עד כיתה ו'.

אביבה מקונן: ליוויתי אותו, בית קשה, מצב כלכלי קשה, אחים, אמא חולה, אבא לא עובד.

אביבה מקונן: אני בשבילו תמיד הייתי שם.

אביבה מקונן: עכשיו הוא סיים את בית הספר, הוא התגייס לצבא, לחיל האוויר, והבת שלי התגייסה לחיל האוויר והיא פגשה אותו בדרך לחדר האוכל, ואז הוא אמר לה 'את מוכרת לי?

אביבה מקונן: הבת של מי?' היא אמרה לו 'הבת של אביבה', היא אומרת 'לקח אותי לחדר האוכל, הציף אותי שם, תגידי לאמא שלך שהיא צריכה לפתוח קליניקה, להיות פסיכולוגית'.

אביבה מקונן: הוא אמר לה 'אם אביבה לא היתה מלווה אותי שם, אני היום לא הייתי בצבא' וזה מה שנותן לי את הסיפוק.

אביבה מקונן: העבודה שלנו מול ההורים, מול התלמידים.

אביבה מקונן: אם אני נותנת דוגמה את העבודה בבית הספר, אני בשיתוף פעולה בכל מה שקשור לתלמיד העולה, אני קשורה לשם, אני עובדת מול הפסיכולוגית, אם זה אבחונים, אם זה ועדות השמה, אם צריך ועדת ערר, עבודה מול הצוות.

אביבה מקונן: לתת את המנטליות, את התרבות, את אותו ילד שלא כל כך רוצה לדבר, שיחות אישיות לתלמיד, לקחת את התלמיד ולדבר איתו.

אביבה מקונן: לפעמים היו ילדים שהגיעו בלי הורים, ואז כאבה לי הבטן.

אביבה מקונן: כשהגעתי לקחת את הילד וישבתי איתו לשיחה, ואז אנחנו, בשיתוף פעולה עם הצוות, אנחנו עושים את העבודה ואני חושבת שהעבודה שלנו היא מאוד מאוד משמעותית, כמו שרונית אמרה.

אביבה מקונן: בדרך כלל בבית הספר הזה אנחנו גם עושים את ביקורי הבית.

אביבה מקונן: זה משהו חוקי, שעושים לכל ילד ביקור בית.

אביבה מקונן: לפעמים יש ילדים שאנחנו עושים ביקור בית פעם בשנה ולפעמים יכול להיות כל שבוע, יוצאים לביקור בית.

אביבה מקונן: אם אני אומרת היום שהמגשר לא יהיה בבית ספר, אני חושבת שזה משהו שכאילו לקחת חלק מהלימודים שלו ולהגיד לו ש'אלה ואלה תלמד ואת זה אתה לא תלמד'.

אביבה מקונן: דרך אגב, את העבודה שלנו, עבודה של המגשרים, אני לא חושבת שזה משהו שמחפשים עבודה ומוצאים אותה, זה בא מאיתנו.

אביבה מקונן: מי שעוסק בגישור, מי שעוסק בחינוך, זה בא ממנו.

אביבה מקונן: זה משהו שבדם שלו.

אביבה מקונן: וזו העבודה שלנו.

אביבה מקונן: אם יש שאלות, אני מאוד אשמח לענות.

מיכאל מלכיאור: כל הכבוד.

רונית אלבז: אביבה סיפרה רק במעט ממה שהיא עושה, ואני אומרת שבכל התהליך של קליטת העלייה, בית הספר עטוף.

רונית אלבז: אם זה במפקחת, תמי צלניקר, שמלווה אותנו, צמוד צמוד, אם זה טלפונית ואם זה בקשרים.

רונית אלבז: המפקח הארצי, אודי, ביקורים אחת לשנה והתעניינות גוברת בבית הספר, מה קורה, איך קורה, מה קורה עם כספי העולים, קיבלת, לא קיבלת.

רונית אלבז: אני כל הזמן בקשר איתו, שולחת, מעדכנת והדברים, אני מקווה, שגם השנה יסתדרו, כמו כל שנה.

רונית אלבז: באמת הטיפול הוא טיפול עוטף, הוא טיפול מכיל, מקיף.

רונית אלבז: כמובן אני חייבת לציין את גב' יעל ויזמן, יועצת בית הספר, שהיא לא יד ימיני, אני יד ימינה בתחום של קליטת עלייה, היא מובילה פה את כל התהליך הרגשי.

רונית אלבז: לפעמים אני אומרת לה 'יעל, מספיק, הגזמת', 'רונית, אין להגזים בתחום הזה'.

רונית אלבז: היא טוענת שאין להגזים.

רונית אלבז: היא באה מתחום הייעוץ, היא באה מהתחום של הלב, של הנשמה, של הרגש.

רונית אלבז: אני לפעמים באה מהתחום של הניהול, של הצבת הגבולות, של 'בואי נראה איך רואים את כולם', אבל באמת יעל עובדת עם הלב, עם הנשמה, עם הרגש.

רונית אלבז: רק עכשיו היא היתה בטיול בצפון, היא דיברה עם איזה ילדה שהולכת לחטיבת ביניים במקום אחר.

רונית אלבז: היא לא חשבה שהיא במים והטלפון נפל למים, וזו יעל.

רונית אלבז: אני אומרת לה 'אבל את במים, מה, את מדברת עכשיו עם תלמידים?

רונית אלבז: את בחופשה, תסגרי', היא אומרת 'רונית, לא סוגרים טלפון בחופשה, כשתלמידים צריכים אותי', וזו יעל.

רונית אלבז: זה הצחיק אותי, אבל זה כל כך התאים לה וזה בסדר.

רונית אלבז: אני לא לבד פה.

רונית אלבז: יש אתי צוות נפלא.

רונית אלבז: אנחנו במקום הראשון במחוז, בתחום של ספורט.

רונית אלבז: הילדים שלי מביאים גביעים.

רונית אלבז: אני אומרת להם 'אין לי איפה לשים אותם, מספיק'.

רונית אלבז: אני רוצה להציג את המורות שלי, חלקן אתם תפגשו בכיתות, אבל יש פה תלמידים ומורות שישמחו לענות לשאלות שלכם.

רונית אלבז: יש את סמדר דהב, מורה לחינוך גופני.

רונית אלבז: הזמנתי את את גף ניסוי לפה בשבוע הבא, אני רוצה לנסות לחשוב, אולי אפשר להוביל פה איזה שהוא תהליך ניסוי בתחום של העלאת הישגים ושילוב חברתי של העולים באמצעות החינוך הגופני.

רונית אלבז: לעשות את זה ממש מקצועי.

רונית אלבז: זאת סמדר, שמביאה אותנו להישגים נפלאים.

רונית אלבז: זו מזל אלזם, היא מורת משעולים, היא מורה של העולים, היא מובילה את התחום בצורה מאוד מקצועית, מתודית ממש.

רונית אלבז: כל ילד יודע איפה הוא נמצא, איך הוא מתקדם.

רונית אלבז: זו נטלי, המורה לאנגלית להוראה מתקנת שלנו.

רונית אלבז: היא תספר קצת על השיטה.

רונית אלבז: אני גם מורה לאנגלית.

רונית אלבז: לא הבנתי למה קשה להם, עד שקלטתי שקשה להם הארגון המוטורי של השפה האנגלית.

רונית אלבז: הם לא מסוגלים לחזור.

רונית אלבז: אני אומרת, 'תחזרו: a chair', אר-אר-אר, לא הולך.

רונית אלבז: היה להם קשה עם זה בהתחלה, אז נטלי מצאה שיטות גם מהתרבות.

רונית אלבז: לדוגמה האות I את מלמדת עם אינג'רה, נכון?

רונית אלבז: וזאת נטלי.

רונית אלבז: וזאת יעל, שסיפרתי לכם, יעל ויזמן היועצת.

רונית אלבז: מרים דואני תצטרף אלינו עוד מעט, היא רכזת הנושא של תקשוב, מחשבים.

רונית אלבז: ויש לי פה את התלמידים המקסימים.

רונית אלבז: בואו.

רונית אלבז: מרים דואני, מחנכת כיתה ו', היא רכזת כל נושא התקשוב כאן בבית הספר.

רונית אלבז: מוטש רנטי, מורה למדעים, רכזת מדעים.

רונית אלבז: טקלה, תלמיד יהלום, הולך לבית ספר לילדים מוכשרים בקרית אונו.

רונית אלבז: בנימין, מוכשר בזכות עצמו, מבריק.

רונית אלבז: בנצ'י המדהימה, טלקידן.

רונית אלבז: סרנש.

רונית אלבז: רבקה.

רונית אלבז: נעמה אדבוש ואנמש המקסימה.

רונית אלבז: בבקשה.

דוד מהרט: בוקר טוב, ברוכים הבאים.

דוד מהרט: בשלב הזה אני רוצה להגיד שאני מאוד מתרשם ומתרגש מהמפגש הזה.

דוד מהרט: אחרי ששמענו, אני חושב שאולי אפשר להגיד, לשאול, אולי יושב ראש הוועדה, הרב מלכיאור, אנחנו---

מיכאל מלכיאור: אנחנו באמת גם מודים למר דוד מהרט, שהציע לי שנבוא לבקר פה בבית הספר סעדיה גאון, כי אנחנו עוסקים הרבה בכל הנושא של קליטת עלייה.

מיכאל מלכיאור: זה נושא חשוב לנו בכנסת בכלל ובוועדת החינוך בפרט.

מיכאל מלכיאור: גם כל ארבעת חברי הכנסת שיושבים פה, הם כולם עולים חדשים.

מיכאל מלכיאור: אז אני אומר את זה גם לתלמידים, שיידעו, שגם אנחנו עולים חדשים ואנחנו גם נקלטים לאט לאט בחברה הישראלית.

מיכאל מלכיאור: יש לנו הרבה שאלות לשאול, וכמובן גם עמיתיי ישאלו, רק שתכירו אותם.

מיכאל מלכיאור: זה חבר הכנסת אלכס מילר, שהוא מהצעירים בכנסת, הצעיר ביותר בכנסת.

מיכאל מלכיאור: חבר הכנסת הרב אמסלם, שקצת פחות צעיר, אבל גם מלמד בעצמו ועולה חדש, וחבר הכנסת שגל.

מיכאל מלכיאור: ושוב, כולנו עולים וכולנו מאוד מתעניינים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו גם רוצים עכשיו להעביר חוק של שילוב עולים בחינוך בישראל.

מיכאל מלכיאור: אני מקווה שנכניס הרבה תקציבים לחוק הזה, זה מאוד חשוב, לכן אנחנו נשאל קצת גם על נושא כסף.

מיכאל מלכיאור: על אף שהמנהלת דיברה על הלב ועל הנשמה, אני מבין שנתנו הרבה מאוד לב ונשמה וגם הרבה מאוד שעות.

מיכאל מלכיאור: אז גם על זה אנחנו רוצים לשאול, למה נתנו ולא נותנים ויש לנו גם שאלה, אני ראיתי את השלט של אופק חדש, בכניסה פה ואני רוצה לשאול גם את המורות, מה הן אומרות על העניין של אופק חדש, האם זה טוב, האם זה לא טוב.

מיכאל מלכיאור: זה מתחיל מהיום, אבל בכל זאת הגישה לעניין, זה משנה את סדר היום של המורות פה, לשאול.

מיכאל מלכיאור: אחר כך נשאל בעוד שנה איך זה היה.

מיכאל מלכיאור: זה חשוב לנו לשמוע.

מיכאל מלכיאור: אז קודם כל נשאל לגבי תכנית מיל"ת שאני מבין שהיתה ואיננה עוד, אז מה הסיפור?

דוד מהרט: הרב מלכיאור הציג את כולם, אבל אני רוצה להגיד מלה עליך, אם מותר לי.

דוד מהרט: הרב מלכיאור מלווה את נושא קליטת עולי אתיופיה באמת הרבה שנים לפני ועדת החינוך.

מיכאל מלכיאור: הרבה לפני שהייתי פוליטיקה וגם אחרי שאני אהיה בפוליטיקה.

דוד מהרט: וגם אחרי.

דוד מהרט: אני רוצה להזכיר שאחד המפעלים החשובים בנושא קליטת עולי אתיופיה, שקיימים בארץ, הם בתי צפורה באשקלון ובקרית מלאכי.

דוד מהרט: הוא מוביל את כל תהליך ההקמה שלהם ואני חושב שיש לו בהחלט זכויות רבות.

דוד מהרט: אני בטוח שלכל חברי הכנסת, אבל בכל זאת לרב מלכיאור, בעניין הזה רציתי להדגיש את הדוגמה הזאת, בהחלט יש לו עשייה רבה בנושא שלנו.

מיכאל מלכיאור: זו גם הסיבה שבחרתי לבוא לפה היום, כי היו לנו עשרות מקומות שרצו, בכל זאת אנחנו כוועדת חינוך יכולים רק לבחור נושא אחד ומקום אחד, ובחרנו בנושא הזה וזה באמת חשוב לנו מאוד.

מיכאל מלכיאור: בואו נשמע קודם לגבי התכנית.

מיכאל מלכיאור: את רוצה להסביר, בבקשה?

מיכאל מלכיאור: אני גם אומר, זו ישיבה רשמית של הכנסת.

מיכאל מלכיאור: הכנסת עברה לפה היום וכל מי שמדבר, הדברים נקלטים, וכל דבר שאתם אומרים, זה כתוב בדברי הימים של כנסת ישראל וכל אחד יכול להיכנס לאתר של הכנסת ולראות את כל הדברים שאתם אומרים בישיבה הזאת.

מיכאל מלכיאור: זאת אומרת, זו ישיבת ועדה מן המניין.

תמר חכימי: בראשית שנת הלימודים תשס"ז, בית הספר קיבל ממשרד החינוך, בשיתוף קרן רש"י, תקציבים מאוד גדולים להפעיל את תכנית מיל"ת, אלה הן שעות תוספתיות, 160 שעות לבית הספר, שאפשרו פיצול כיתות, עבודה בקבוצות קטנות.

מיכאל מלכיאור: מה זה אומר 160 שעות?

מיכאל מלכיאור: תסבירי.

תמר חכימי: 160 שעות נוספות, שבועיות, שזה אומר שבית הספר יכול לתת שעות אמנות, נגינה, עבודה בקבוצות קטנות, תגבורים, העשרה, והתכנית כולה מומנה על ידי משרד החינוך וקרן רש"י.

תמר חכימי: בית הספר זכה במשאבים כי הגיעו הרבה מאוד עולים לבית הספר והיו זקוקים לתת תמיכה וכדי להרגיע פה את הרוחות.

תמר חכימי: היו פה טענות די גדולות שאוכלוסייה גדולה הגיעה לבית הספר ולבית הספר יהיה קשה להתמודד.

תמר חכימי: הגיעו ילדים לכיתות גבוהות, שעדיין לא רכשו את הקריאה, והיה צריך לתת משאבים.

תמר חכימי: בראשית תשס"ח התבשרנו שהתקציב מקוצץ.

תמר חכימי: אחרי מאבקים, משרד החינוך הסכים לתת לנו את התכנית, בהשתתפות של 15% לרשות.

תמר חכימי: התכנית עבדה בתשס"ח בצורה מאוד יפה.

תמר חכימי: מה שראיתם פה, את המקהלה, את המנגנים, את הנשמה היתרה שדיברו עליה.

מיכאל מלכיאור: אני מבין שכל ילד בבית הספר, יש לו---

תמר חכימי: איזה שהוא חוג.

תמר חכימי: רונית יכולה להרחיב, כל אחד מנגן במשהו, או אמנות אחרת כלשהי, טיפול אישי.

רונית אלבז: וארוחת צהריים חמה.

מיכאל מלכיאור: גם ארוחת הצהריים זה מכח ה---

תמר חכימי: הזנה, בוודאי.

מיכאל מלכיאור: ההזנה, לא קשור ל---

תמר חכימי: זה בתוך מיל"ת, הזנה ויום לימודים ארוך.

תמר חכימי: הרשות ממול מימנה את ההסעות לכל ילדי בית הספר, בבוקר ואחר הצהריים.

תמר חכימי: השנה התבשרנו ש---

מיכאל מלכיאור: הילדים כולם מהישוב?

תמר חכימי: כולם מהישוב.

תמר חכימי: השנה התבשרנו שהסבסוד לא יימשך ואנחנו נצטרך להשתתף ב-45% שזה לא תוקצב.

תמר חכימי: פנינו למשרד החינוך, למר הלפרין, הגשנו בקשה, ראש העיר פנה למנהלת הכללית של משרד החינוך.

תמר חכימי: טרם קיבלנו תשובה, אבל בעל פה נאמר לנו שאנחנו לא נקבל את הסבסוד, מה שאומר שלא נוכל להמשיך את תכנית מיל"ת, כי התקציב הנדרש הוא קרוב למיליון שקל.

מיכאל מלכיאור: יש פה נציגים של משרד החינוך, אני בטוח---

תמר חכימי: אני מאוד מקווה שהם יעבירו את המסר, כי ההתחייבות היתה לשלוש שנים ואנחנו מאוד חושבים שזה נכון להמשיך את זה, וחייבים להמשיך את זה, כי בית הספר עובד בצורה נאותה.

תמר חכימי: אל"ף, כי הצוות החינוכי פה באמת עובד עם הנשמה ואני מבחוץ יכולה להעיד, וגם כי יש להם את האפשרות.

מיכאל מלכיאור: רגע, ההתחייבות היתה לשלוש שנים ועכשיו זו רק השנה השלישית.

תמר חכימי: זו השנה השלישית.

תמר חכימי: יש כנראה קשיים תקציביים.

תמר חכימי: אנחנו נאבקים על זה, עוד לא ויתרנו, עוד לא חתמנו שאנחנו מוותרים.

תמר חכימי: אני מאוד מקווה שיימצא המשאב, כי אסור---

מיכאל מלכיאור: אולי נשמע מנציגי משרד החינוך, שיסבירו לנו את העניין.

יצחק שיובץ: לצערי הרב, כמפקח במחוז, אין לנו משאבים מעבר למה שאנחנו נותנים בשמחה כבר לבית הספר, ורונית הזכירה את זה בתחילה.

יצחק שיובץ: מדובר פה בכסף גדול, בשבילנו זה כסף גדול.

מיכאל מלכיאור: גם בשביל בית הספר.

יצחק שיובץ: כן, אבל אין לנו שום אפשרות, למשרד החינוך במחוז, לתקצב מעבר למה שהוא מתקצב את השגרה.

מיכאל מלכיאור: אני לא מבין, אז למה התחלתם בשנה שעברה?

יצחק שיובץ: כי היה כסף מהמטה בירושלים.

יצחק שיובץ: היתה פה גב' רוזנברג והשיגה לנו תקצוב מעבר למה שהיא נוהגת לתקצב במקומות אחרים, באותן תכניות, ואין עכשיו את התקצוב הנוסף הזה וצריך להשיג אותו.

יצחק שיובץ: כרגע עוד לא השגנו אותו.

אסתר אורנבוך: אני אוסיף רק שגב' לאה רוזנברג בחרה את בית ספר סעדיה גאון כמודל להתמודדות נכונה של תושבים ותיקים ועולים חדשים ואז היא אמרה שהיא מעוניינת להקצות משאבים רבים וכך הגיע 100% הקצאת מיל"ת בתשס"ז.

מיכאל מלכיאור: כמה מהתכנית זה תרומה של קרן רש"י?

אסתר אורנבוך: הכל.

אסתר אורנבוך: אנחנו לא יודעים, אבל זה הגיע דרך המטה.

יצחק שיובץ: כל העלות היא של קרן רש"י.

אסתר אורנבוך: לא, המטה משתתף.

אסתר אורנבוך: המטה וקרן רש"י.

אסתר אורנבוך: לצערנו כבר בתשס"ח, 15%, השנה 45% של השתתפות הרשות.

אסתר אורנבוך: השתתפות הרשות 45%, 55% השתתפות המטה.

אסתר אורנבוך: לצערנו, עד כמה שאנחנו מכירים את המצב הכספי, הכלכלי, באור יהודה, אין סיכוי שהרשות תתקצב את מיל"ת ב-45% ולכן יש חשש שמיל"ת יפסיק, יחדל.

אסתר אורנבוך: אנחנו כן נתנו מהמשרד שעות תקן בשעות הבוקר להרחבה, להעשרה, אבל עדיין מהצהריים יש בעיה.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה להבין.

מיכאל מלכיאור: קודם כל, על זה מגיעים בהידברות עם הרשות על דבר כזה.

יצחק שיובץ: יש פה חשב מלווה, אין על מה לדבר בכלל.

מיכאל מלכיאור: חשב מלווה?

מיכאל מלכיאור: אז עוד יותר.

מיכאל מלכיאור: אז אם יש חשב מלווה ויודעים מראש שהם לא יכולים לתת 45%, אז הדרישה נשמעת לי לא הגיונית.

מיכאל מלכיאור: זו דרישה של משרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: זה לא הגיוני לדרוש מיישוב שיודעים מראש שהם לא יכולים לשלם את ה-45% שישלמו 45%.

מיכאל מלכיאור: אפילו נגיד, בוא נגיד, אני לא אומר, אבל אפילו אם נגיד שמשרד החינוך לא יכול לשלם את ה-85% של שנה שעברה והמשרד יכול רק לתרום 55%, אם זו ההחלטה, ואני לא אומר שזו החלטה מתקבלת על הדעת, עוד נטפל בזה, אבל גם אם נגיד שזה נכון, ושהיישוב ייתן את ה-15%, אז בכל זאת נשאר עדיין 70% של התכנית.

מיכאל מלכיאור: אבל לבוא ולהגיד 'אם אתם לא נותנים 45%, שאנחנו יודעים שאתם לא יכולים, ובלי זה אנחנו לא ניתן את ה-55%', זה דבר לא הגיוני, זה אפילו משרד החינוך לא יכול לבוא ולהגיד.

אסתר אורנבוך: ככה זה הולך, זה מאטצ'ינג.

מיכאל מלכיאור: אבל זה מאטצ'ינג שאתה יודע מראש שהמאטצ' לא יכול ל...

מיכאל מלכיאור: אז אתה עושה דבר לא מוסרי.

מיכאל מלכיאור: אני אומר את זה בעומק, לא מוסרי כלפי היישוב כשאתה יודע שיש חשב מלווה והוא לא יכול לתרום את זה.

מיכאל מלכיאור: לכן מה שאני מציע, בינתיים, אני אדבר עם המנהלת הכללית ועם גב' לאה רוזנברג על זה, בהמשך.

מיכאל מלכיאור: היום הם גם קצת עסוקים, אבל מחר, כשלא יהיה להם מה לעשות, אז נדבר על זה, כי זו דרישה לא הגיונית.

מיכאל מלכיאור: אני יכול להבין שהמשרד אומר, אני קצת מצמצם.

מיכאל מלכיאור: אני גם את זה צריך להבין, מה קרה שנה שעברה שכן והשנה שלא, מה הקיצוץ הזה.

תמר חכימי: עדיין התחשבו.

תמר חכימי: בשנה שעברה עדיין התחשבו.

מיכאל מלכיאור: מה זה התחשבו?

מיכאל מלכיאור: והשנה אנחנו לא מתחשבים?

תמר חכימי: השנה זה המצב, זו המציאות ואנחנו מאוד נודה אם תעבירו את הדברים.

תמר חכימי: גם אנחנו פועלים.

מיכאל מלכיאור: בואו נשמע את מר עמיהוד בהט, הוא מכיר את זה טוב, הוא יושב על הקופה.

עמיהוד בהט: אני לא יושב על הקופה הזאת.

עמיהוד בהט: הקופה הזאת היא נחלתו של מר חיים הלפרין.

עמיהוד בהט: אני כן יכול לומר שני דברים.

עמיהוד בהט: ישנו באמת מאטצ'ינג של המיל"ת, שהמשרד הוא חלק ממנו, בדרך כלל חלק גדול ממנו והרשויות, בשני מרכיבים, הם החלק השני שלו.

עמיהוד בהט: שני המרכיבים זה הרשות עצמה וההורים.

עמיהוד בהט: אני יכול לומר רק על מה שאני מכיר, מתוך התחום של קליטת עלייה, אבל זה לא מה שקשור לבית ספר סעדיה גאון, כי בסעדיה גאון מדובר על תכנית מיל"ת לכלל תלמידי בית הספר, מהראשון ועד האחרון, ולכן אמרתי שזה לא בנחלתי שלי בקופה.

עמיהוד בהט: אבל מה שכן, הגעתי לאיזה שהוא סיכום עם חיים הלפרין, סיכום שדורש עוד אישור של ועדת הרכישות של המשרד, אבל המנהלת הכללית כבר אישרה את זה, שיהיו איקס מסגרות מיל"ת שייוחדו לעולים, כאשר גם במסגרות האלה יהיו איזה 20% שהם לא עולים, כדי ליצור אינטגרציה, אבל בעיקרון יהיו מסגרות לעולים בלבד, שבהן חלק המשרד יהיה 75% רק, והרשות תצטרך לשלם, אבל היא תהיה משוחררת מלדאוג לכספי ההורים, כאשר מדובר על עולים.

תמר חכימי: גם כך אנחנו לא גובים פה מהעולים את החלק, אנחנו מסבסדים את זה.

עמיהוד בהט: אין לי ספק.

עמיהוד בהט: אני אמרתי משהו אחר.

עמיהוד בהט: אמרתי שבסיכום עם מר חיים הלפרין, לא רק באור יהודה, אלא בכל הארץ, תהיינה איקס מסגרות של מיל"ת לעולים, כאשר במסגרות האלה יהיו הרשויות פטורות מגיוס הכסף מההורים, מה שנותן את חלק המשרד, 75% ומעלה, ולא 50% כמו בשאר המיל"תים.

עמיהוד בהט: זה מה שאני יכול לומר כרגע.

עמיהוד בהט: בעניין של אור יהודה אמרתי קודם, מדובר פה על מיל"ת גורף, שנעשה בעקבות צעד שהיה מאחוריו מר שמואל אבוהב, כשהיה מנהל כללי של המשרד, לאור מציאות שהיתה באור יהודה, כזכור, כאשר כל בית הספר הזה קיבל מעטפת של משאבים יוצאי דופן, כמו שאסתר כאן הזכירה, ובתוך כך גם מה שלא מקבלים במקומות אחרים, זה מיל"ת של 100%.

תמר חכימי: רק הערה אחת.

תמר חכימי: אני רוצה שתבינו.

תמר חכימי: אמנם לא כל האוכלוסייה בבית הספר היא אוכלוסיית עולים, אבל מדד הטיפוח של בית הספר הוא גבוה מאוד, זה אומר שגם האוכלוסייה הקולטת היא אוכלוסייה נצרכת.

רונית אלבז: הרשות קיבלה החלטה אסטרטגית, שכשאני עומדת בנעליים של גב' תמר חכימי, אני מסוגלת גם להבין אותה, רק בנעליים שלי, כמנהלת, קשה לי להתמודד איתה - הנושא שהילדים שלי לא ישולבו במועדוניות של העיר, מה שאומר שהילדים גם לא זכאים להשתתף במועדוניות רווחה או מועדוניות אחרות, כך שבאיזה שהוא מקום מפסידים מאוד הילדים הנזקקים את הנושא של מועדונית, שזה מענה אחר לגמרי ממיל"ת.

רונית אלבז: מיל"ת נותנת מענה להארכת יום לימודים, עד 15:15, ארוחת צהריים 4 פעמים בשבוע.

רונית אלבז: מועדונית רווחה זה משהו אחר לגמרי ואני מבינה את הקושי הכלכלי שמוביל לקבלת ההחלטה, אבל הילדים שלי באיזה שהוא מקום לא נהנים מכך.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה רק להגיד פה שהצטרף אלינו עוד חבר כנסת, חבר הכנסת הרב מזור.

מיכאל מלכיאור: אתם רואים, חבר הכנסת מזור גם מהעלייה של בית ישראל והיום חבר כנסת שמדבר ומוביל הרבה מהלכים בכנסת, בכל הנושאים, במיוחד בנושא של העלייה, ואנחנו שמחים גם שהצטרפת אל הסיור שלנו.

רונית אלבז: הצטרף פה אבי, הוא מנהל מוזיאון יהדות לוב, אוהב את הילדים, בחום רב מאמץ אותנו אל לבו.

רונית אלבז: סיפרתי לכם על הפעילות הברוכה עם המוזיאון.

רונית אלבז: זה הכל אבי.

מיכאל מלכיאור: תודה.

מיכאל מלכיאור: אז בואו נמשיך פה מהנקודה הזאת.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נעשה בירור, אני אומר את זה כבר כחלק מהחלטה שלנו, המשך תכנית מיל"ת של בית הספר.

מיכאל מלכיאור: נעשה בירור עם המנהלת הכללית.

מיכאל מלכיאור: אי אפשר להיכנס ולצאת בצורה כזאת.

מיכאל מלכיאור: יכול להיות שאפשר בשוליים לקצץ, אם יש סיבה לקצץ, אבל לא לקצץ את כל התכנית.

מיכאל מלכיאור: אין לזה שום הסבר ואי אפשר לעשות הסכמי מאטצ'ינג עם מי שלא יכול.

דוד מהרט: אני רוצה להוסיף.

דוד מהרט: צריך לזכור שבאמת ההבטחה הזו של מעטפת של מיל"ת, ניתנה גם.

דוד מהרט: ..

דוד מהרט: צריך לזכור שלפני שלוש-ארבע שנים באור יהודה, בית ספר סעדיה גאון, ביחד עם ועד ההורים, היו לנו הרבה דיאלוגים איתם, באמת היו מוכנים לקלוט את העלייה, כי יש פה בתי ספר אחרים שלא בדיוק פותחים את שעריהם ואני כרגע לא רוצה לקלקל את החגיגה, לא רוצה להזכיר את השמות, אבל בהחלט זו הבטחה שניתנה ואני חושב שזה מקרה מבחן באמת שבהרבה רשויות מקומיות, לצערנו, בני הקהילה נקלטים ברשויות לא חזקות כלכלית, וכל המדיניות הזו של שותפות של הרשויות לא עומדת במבחן המציאות ברשויות.

דוד מהרט: דווקא הערים היותר חזקות, שיש להן את המשאבים, הן יכולות ליהנות מהתכנית הזו, כאשר ההיגיון אומר שדווקא הרשויות המקומיות היותר חלשות צריכות ליהנות מהתכנית.

מיכאל מלכיאור: אכן, אכן.

מיכאל מלכיאור: זה רק מחזק את הדברים.

מיכאל מלכיאור: את רצית להוסיף?

תמר חכימי: אני רוצה להעלות סוגיה נוספת.

תמר חכימי: בית הספר נהנה מתכנית קר"ב, קרן קר"ב, זו גם תכנית תוספתית שקיימת בכל העיר.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מכירים טוב את התכנית.

תמר חכימי: יש לנו בעיה כיוון שהאוכלוסייה של העולים מאתיופיה---

רונית אלבז: גב' תמר חכימי מעלה פה סוגיה מאוד חשובה, ששווה דיון, אבל הילדים פה---

תמר חכימי: לא צריכים להיות.

מיכאל מלכיאור: כן, הם גם צריכים ללכת לכיתה.

מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה לשאול את יושבת הראש מועצת התלמידים פה, ששמענו.

מיכאל מלכיאור: אנחנו עוד מעט הולכים לבחירות לכנסת ואנחנו מאוד רוצים ללמוד ממך איך את עשית מערכת בחירות, איך שכנעת את התלמידים להצביע בשבילך?

מיכאל מלכיאור: מה אמרת להם?

מיכאל מלכיאור: כי אנחנו צריכים ללמוד איך לשכנע את כל אזרחי המדינה להצביע בשבילנו.

מזור בהיינה: אם צריך תרגום, אני יכול לתרגם.

מזור בהיינה: כך אני אבין יותר את התעמולה.

התלמידה אג'בוש: הבטחתי להם דברים.

מיכאל מלכיאור: אוקי.

מיכאל מלכיאור: איזה דברים הבטחת להם?

התלמידה אג'בוש: שאני אעשה להם פעילויות.

מיכאל מלכיאור: איזה פעילויות?

התלמידה אג'בוש: של הפסקות.

מיכאל מלכיאור: פעילויות בהפסקות?

מיכאל מלכיאור: מה אתם עושים?

התלמידה אג'בוש: משחקים ותחרויות.

מיכאל מלכיאור: את מקיימת גם את ההבטחות שהבטחת להם?

מיכאל מלכיאור: כן?

מיכאל מלכיאור: יפה מאוד.

מיכאל מלכיאור: מה עוד אמרת להם?

התלמידה אג'בוש: שאני אעשה להם טיולים, שאני אארגן להם טיולים.

מיכאל מלכיאור: טיולים?

מיכאל מלכיאור: אוקי.

מיכאל מלכיאור: וגם זה את מקיימת?

התלמידה אג'בוש: קצת.

מיכאל מלכיאור: זו תכנית עבודה, זה מצע.

מיכאל מלכיאור: היא לא מחלקת ג'ובים.

מיכאל מלכיאור: מה עוד?

התלמידה אג'בוש: להחליף את הצלצול, אבל זה לא הולך.

מיכאל מלכיאור: זה לא הסתדר?

מיכאל מלכיאור: מה את רוצה שיהיה במקום צלצול?

מיכאל מלכיאור: איזה מוזיקה יפה, משהו?

התלמידה אג'בוש: כן.

מזור בהיינה: תשתדלי לומר את ההישגים שלך, בסדר?

מזור בהיינה: זה חשוב מאוד.

מיכאל מלכיאור: כמה קולות קיבלת?

התלמידה אג'בוש: אני לא זוכרת, אבל החלק שלי הכי הרבה.

מיכאל מלכיאור: יפה מאוד.

מיכאל מלכיאור: (שאר התלמידים מציגים את עצמם).

מיכאל מלכיאור: העיקר שתלמדו טוב ושתהיה לכם שנה מוצלחת ותודה לכולכם, תודה רבה לכם.

מיכאל מלכיאור: (התלמידים יוצאים).

מיכאל מלכיאור: היינו באמצע הבעיה השנייה.

מיכאל מלכיאור: בבקשה.

תמר חכימי: תכנית קרן קר"ב זו תכנית עירונית, העיר כבר הרבה שנים בתכנית.

תמר חכימי: יש שם סכום של גביית הורים, משהו כמו 240 שקלים לשנה לילד.

תמר חכימי: בגלל המצב הכלכלי של אוכלוסייה גדולה, יש בעיה של גביית כספים.

תמר חכימי: העירייה, בגלל העובדה שיש חשב מלווה, כל שנה מתקשה לסבסד את הילדים.

תמר חכימי: המלגה שמגיעה ממשרד החינוך לכל ילד משמשת, ורונית תגיד----

רונית אלבז: בראש ובראשונה לרכישת ספרים, סל תרבות, טיולים.

רונית אלבז: רוב הילדים שלי זכאים לכ-400 שקלים מלגה שנתית.

רונית אלבז: לסבר את אוזניכם, אנגלית ומתמטיקה לבד זה 200 שקלים.

רונית אלבז: ספרי לימוד, חוברות, עלויות מאוד גבוהות של ספרים, אנחנו נעזרים בעמותות חיצוניות שעוזרות לנו עם נושא הספרים.

רונית אלבז: טיולים, עלות הטיולים.

רונית אלבז: אנחנו לא מוותרים לילדים, הילדים משתתפים, אבל בהשתתפות סמלית.

רונית אלבז: פעם אמא אמרה לי, 'כשאת מבקשת 10 שקלים, תזכרי שבבוקר אני צריכה לקנות לחם וחלב', אני לא מוותרת, זה לא אומר שאני מוותרת על השתתפות של ההורים, כי זה חלק מההתחייבות שלהם לחינוך של הילדים שלהם, אבל אמירה כזו עושה לי ככה איזה קרנץ' בלב ואני אומרת לעצמי 'באמת קשה להם.

רונית אלבז: ההורים לא עובדים.

רונית אלבז: מה אני באה עם הדרישות?

רונית אלבז: ' אז אני נמצאת במלכוד הזה, אבל מצד שני אני לא יכולה לא לאפשר לילדים ספרי לימוד, אני לא מוציאה טיול של כל הילדים באופן---

מיכאל מלכיאור: אני רוצה להבין, מה בדיוק נתנה קרן קר"ב?

רונית אלבז: חוגי העשרה.

מיכאל מלכיאור: וגם נושא של ספרי לימוד?

רונית אלבז: לא, לא.

תמר חכימי: בית הספר אמור לתרום לילדים.

תמר חכימי: הילדים אמורים לרכוש ספרים ולשלם את דמי ההשתתפות של ההורים.

תמר חכימי: אצל הילדים העולים מאתיופיה אי אפשר לגבות מההורים, זה אומר שמלגת משרד החינוך משמשת לספרים, לטיולים והתקציב שמגיע לא מספק לכל הצרכים.

תמר חכימי: נוצר מצב שאנחנו, העירייה, שוב, עם חשב מלווה, עם תקציב מסוים, אמורה לסבסד את החלק של ההורים עבור התלמידים האלה.

תמר חכימי: ויש לי קושי.

תמר חכימי: היום אני במאבק מאוד קשה בגזברות שבית ספר שלא מגיע ל-80% אחוזי גבייה, לא ניתן לקיים קרן קר"ב ואני בבעיה קשה בבתי הספר מהסוג של סעדיה גאון, אני בבעיה.

תמר חכימי: זו גם סוגיה קשה שלא מצליחים להתמודד איתה.

מיכאל מלכיאור: נשמע מהמשרד.

אסתר אורנבוך: שוב, אותה בעיה שלא מתחשבים ברשויות יותר חלשות ויש פה איזה שהוא מעגל מאוד מעניין.

אסתר אורנבוך: האתיופים מגיעים ליישובים החלשים ביותר, במחוז שלנו הם נקלטו באזור יפו, בתל אביב, באזור רמת עמידר, בבת ים, באזור פרדס כץ בבני ברק וכאן באור יהודה.

אסתר אורנבוך: אלו המקומות החלשים ביותר, ומצד שני, המטה במשרד עומד על כך שיהיה מאטצ'ינג בכל מיני תכניות.

אסתר אורנבוך: זה לא הגיוני, זה לא בר ביצוע ואנחנו עומדים באותה בעיה ובאותה סירה.

תמר חכימי: זה לא רק מאטצ'ינג.

תמר חכימי: פה העירייה לוקחת על עצמה לממן את חלק ההורים.

תמר חכימי: זה לא מאטצ'ינג, כי המאטצ'ינג של העיר ניתן, לזה אנחנו לא מתכחשים.

תמר חכימי: הבעיה היא מה עושים עם בית ספר שאחוז הגבייה שלו 30% לקרן קר"ב, כי האוכלוסייה קשה והוא לא יכול ואנחנו לא רוצים שהוא ייצא מהתכנית.

תמר חכימי: ההיפך, כאן צריך לתת יותר, לא פחות.

תמר חכימי: זה קיים גם בבתי הספר האחרים, יצחק.

עמיהוד בהט: זו המדיניות של המשרד בכל הנושא של הטיפול באוכלוסיות חלשות.

מיכאל מלכיאור: אנחנו בזה, באותה מסגרת, נטפל גם בשאלה הזאת.

מיכאל מלכיאור: תספרו לנו קצת על אופק חדש.

מיכאל מלכיאור: כל היישוב באופק חדש?

תמר חכימי: היה לנו ניסיון פה עם שני בתי ספר השנה, שיזף ובית ספר הדרים.

תמר חכימי: היתה התנסות מאוד מאוד מוצלחת.

תמר חכימי: אני יכולה להגיד לך שהעיר התחילה להוביל בשנה שעברה, בראשותו של דר' יצחק שיוביץ, נושא של שביל ההצלחה, כדגל עירוני, ורונית קצת נגעה ביעדים, שזה היעדים לטפח אצל הילד תחושת מסוגלות עצמית, יכולת, לקיחת אחריות, אוטונומיה, ואנחנו רואים באופק חדש, בשעות הפרטניות, מסגרת---

מיכאל מלכיאור: הבנו.

מיכאל מלכיאור: מה המורות אומרות על העניין?

רונית אלבז: אנחנו נכנסים לתכנית, אני כבר אמרתי למורות, אני מעבירה פה תהליך שינוי, שלישי כבר, בתוך בית הספר.

רונית אלבז: בהתחלה זה היה מיל"ת, שגם למורות היה קשה להכיל את תהליך השינוי, כי בעצם יום הלימודים התארך אצלן, אבל מבחינת היקף המשרה, היא נשארה אותו היקף משרה ותמיד היה קיטור, למה בבתי ספר אחרים מורות מסיימות ברבע לאחת ואת מכריחה אותנו עד 15:30 להישאר.

רונית אלבז: עברנו את המשוכה הזו.

מיכאל מלכיאור: אז זה קטן עליכם.

רונית אלבז: אז אופק חדש קטן עלינו, בדיוק.

מיכאל מלכיאור: הבנתי.

רונית אלבז: אני חושבת שאופק חדש מחזיר את בית הספר לתלמידים, רואה את טובת התלמידים, מקווה מאוד שכל---

מיכאל מלכיאור: אבל חשוב לי גם לשמוע את המורות בעניין.

רונית אלבז: אני פשוט בלחץ, כי המורות מחכות לנו בכיתות.

יעל: האמת שמבחינתנו אופק די עמום, אנחנו לא כל כך יודעים מה זה.

יעל: אני חושבת ששווה לתת לזה צ'אנס בשנה הזאת ולראות.

מיכאל מלכיאור: אתם תקבלו משכורות הרבה יותר טובות?

יעל: לא יודעת.

מיכאל מלכיאור: לא?

מורה: לפי התחשיב, לא משמעותי.

יעל: אף פעם לא עבדנו פה בגלל המשכורות, אבל אנחנו ננסה ואנחנו נראה.

יעל: לא יודעת.

מיכאל מלכיאור: אוקי.

מיכאל מלכיאור: אז אם אנחנו אמורים להגיע לכיתות.

נטלי, מורה לאנגלית: האמת אנחנו זכינו השנה, במקצוע שלי באנגלית, שעבדנו בשלוש קבוצות לפי יכולת התלמידים וזה באמת היה דבר שבראייה שלי הוא ממש זכייה.

נטלי, מורה לאנגלית: אני, שעבדתי עם הקבוצות החלשות, הקבוצה הקטנה, הצלחתי להגיע לתלמידים שנחשבו non readers, שנחשבו ככאלה ש'טוב, הם לא יצליחו לקלוט את הקריאה' ובאמת אפשר לומר שהצלחנו להגיע לרמה שפחות או יותר לא יצא תלמיד שהוא לא יודע לקרוא ולכתוב.

מיכאל מלכיאור: זה גם באופק חדש אמור להיות, השעות הנוספות האלה.

נטלי, מורה לאנגלית: אני לא יודעת, אני רק מדברת על מה שעשינו---

מיכאל מלכיאור: כי כל הרעיון של אופק חדש זה לתת לך קבוצות קטנות.

מיכאל מלכיאור: יש לך עוד בשבוע 5 שעות---

רונית אלבז: למורות לאנגלית, בגלל גודל בית הספר, יש משרה קטנה יותר, חלקית, בדיוק בתחומים החשובים.

מיכאל מלכיאור: אגב, זו הבעיה באופק חדש, המשרות החלקיות.

רונית אלבז: כן, המורות המקצועיות הן פחות ממשרה ואז השעות הפרטניות לא באות לידי ביטוי בעצם.

רונית אלבז: יש מורות שאני מתחלקת עם בית ספר אחר בשעות הפרטניות.

מיכאל מלכיאור: אוקי.

מיכאל מלכיאור: בית הספר הזה מקבל עוד 80 שעות, אומר המפקח פה.

מיכאל מלכיאור: זה דבר משמעותי.

רונית אלבז: ללא ספק, אבל לא בתחום האמנויות ובתחומים המשלימים.

רונית אלבז: עוד נקודה מאוד משמעותית בקליטת העלייה זה הנושא של המעטפת הטיפולית.

רונית אלבז: לפי קופת חולים ילד זכאי עד גיל 6 לטיפולים משלימים, תרפיות בדיבור, בעיסוק.

רונית אלבז: להורים בדרך כלל אין מודעות לתחומים האלה, הגנים בדרך כלל גם לא קולטים את הילד, הוא מגיע לכיתה א', בגיל 6, 7, הוא לא קיבל את המענה הטיפולי ואז מבחינת קופת חולים הוא כבר לא זכאי, אלא אם יש לו מושלם וכדי להיכנס לתור ולסבב ולהפנות הורים בכלל לכל התחומים האלה, זה מאוד מאוד קשה.

רונית אלבז: לכן מאוד חשוב שבית ספר שקולט עלייה, חייב שגם ייתן מענה טיפולי, טיפולי לאו דווקא במובן הלימודי, אלא תחומים שמחזקים את תחומי הלמידה, וילד שזה חסר לו, קשה לו מאוד להתקדם.

מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה לשמוע.

מיכאל מלכיאור: המועדוניות שדיברת עליהם, דוד, ומה שאת דיברת, הם לא משתתפים אחרי בית הספר בשום פעילות אחרת, הילדים פה?

דוד מהרט: מה שקורה בחלק מהמקומות, למשל כשיש תכנית מהסוג הזה, שממשיכה ב...

דוד מהרט: אני רוצה להניח שפה, בסעדיה גאון, היתה מיל"ת וכל הילדים השתתפו, אז לא היה צורך בהשתתפות ב---

רונית אלבז: לא, אל תבין את זה ככה, בהחלט לא, כי ברגע שילד סיים ב-15:15, עדיין הוא בבית ספר.

רונית אלבז: ללכת לתכנית משלימה, זו חוויה מסוג אחר.

דוד מהרט: אז למה הם לא הולכים?

רונית אלבז: כי יש 75 מקומות בכל העיר.

רונית אלבז: המועדוניות, גם הן מסובסדות על ידי העירייה ואגף שח"ם ואז מי שנהנה פה ממיל"ת, אי אפשר לתת לו עוד הנאה, כי יש ילדים אחרים---

מיכאל מלכיאור: אבל עכשיו כשרוצים לקצץ במיל"ת, אז---

רונית אלבז: אז עוד יותר.

דוד מהרט: זה בדיוק מה שעמדתי להגיד.

דוד מהרט: מה שקורה---

מיכאל מלכיאור: ייצאו קירחים מכאן ומכאן.

דוד מהרט: כשיש מקום שיש, מכוסים, אז המקומות האחרים כבר תפוסים, כי הם אומרים 'הם מכוסים, יש להם את מיל"ת פה ואת המקומות האחרים ניתן לילדים אחרים שלא מקבלים' ואז שאר המקומות כבר תפוסים ב---

מיכאל מלכיאור: זה לא נשמע לי הגיוני.

מזור בהיינה: ברשות היושב ראש הנכבד, שעושה עבודה נאמנה, לפי מה שאני מכיר אותו בוועדות, במיוחד בוועדה החשובה.

מזור בהיינה: חינוך הוא מאוד ערכי ועליוני, הכל מתחיל מהחינוך, ובעזרת ה' יהיה לנו חינוך בריא וטוב.

מזור בהיינה: בלי ספק, כל עם ישראל, בעזרת ה', ישתלב בדברים הכי טובים שיכולים להיות.

מזור בהיינה: אז ברשות האורחים היקרים, כל אחד ואחד לפי מקומו וכבודו, התחושה, כל מהלך הדרך כשבאתי, באתי בתחושה של מה הבעיות בחינוך.

מזור בהיינה: זה הבעיה בכסף, בתקציב?

רונית אלבז: לא רק.

רונית אלבז: לפעמים עודף משאבים גם גורם לכך שאתה לא יודע איך להתנהל אתו.

מזור בהיינה: אני מנסה לחזור לשנות הקליטה של שנות החמישים או השישים, ולראות האם בכל זאת ניתן באמת לעשות לשם, חלילה וחס, בשביל לעשות רברס אחורה ולראות, לחשוב קצת כמה כספים הושקעו אז בעליות הקודמות ומה היו התוצאות אז, ואז לראות באמת מה הבעיה.

מזור בהיינה: אם הבעיה היא תקציבית, אז צריך לדעת לתקוף את הבעיה, ולהפנות את מרב הכוחות והמאמצים והמאבקים מול המשרדים הרלוונטיים.

מזור בהיינה: לנסות לראות.

מזור בהיינה: זה אל"ף.

מזור בהיינה: בי"ת, הייתי רוצה לבדוק בבית ספר כמו פה, אני מבין שיש פה אחוז לא קטן מבני הקהילה---

מיכאל מלכיאור: בערך שליש מהתלמידים.

רונית אלבז: למעלה מזה ,40%.

מיכאל מלכיאור: 104 מתוך 280.

מזור בהיינה: כשאתה מגיע לאתיופים, אז מסתכלים על זה בשני אופנים.

מזור בהיינה: אל"ף, אתה אתיופי, לא משנה כמה זמן אתה בארץ, 60 או 100 שנה, בי"ת, והדבר מוצדק, מדובר פה בעולים חדשים.

מזור בהיינה: איך בית ספר פה מתמודד, עם 30% או 40%, עם החיבור הזה בין ישראלים צברים ובין עולים חדשים.

מזור בהיינה: מוריי ורבותיי, זה לא קצת, זה המון תלמידים.

מזור בהיינה: לא מדובר פה באנשים מבוגרים שאפשר להשתלט.

מזור בהיינה: איך מתמודדים?

מזור בהיינה: שנית, אני לצערי שומע, ומסתמא כמוני גם אתם שמעתם, שבפתח תקווה מתקיימת עכשיו שביתה, או שאיך תקראו לזה.

מזור בהיינה: חלק אומרים שמדובר שם על 40 ילדים שאין להם בית ספר, אני התקשרתי לגורם המוסמך שם, הוא אמר לי שזה שבעה או שמונה ילדים.

מזור בהיינה: אחת הסיבות, שמעתי שם, ראש העיר הלך לרב עמר ולרב עובדיה ואומר לו 'מה אתה רוצה ממני?

מזור בהיינה: בבית ספר שיש שם לבני הקהילה, באים הורים, רוצים להוציא את הילדים שלהם'.

מזור בהיינה: כואב לי להגיד את הדברים האלה, הדברים האלה נהיים כך ואם כך, איך בית ספר אמור להתמודד עם דבר כזה?

מיכאל מלכיאור: לא.

מיכאל מלכיאור: הבעיה גם, הרב מזור, היא... אנחנו דווקא טיפלנו בזה, גם בוועדת החינוך, אני רואה את זה ואני מאוד מאוד גאה במנהלת של בית הספר וכל הצוות שלה, כי לעומת בתי ספר אחרים, שאני גם ביקרתי בהם, בית הספר הזה לא רואה את האוכלוסייה של העולים כנטל על בית הספר, אלא להיפך, כהעשרה של בית הספר.

מיכאל מלכיאור: לוקחים את האתגר, גם השילוב בין כל התלמידים ומגיעים גם להישגים יוצאים מן הכלל במקום הזה.

מיכאל מלכיאור: אני מבין שזה גם קשור למקום הזה, אני לא אדבר על בתי ספר אחרים, אבל הבעיה שבמקום שכולם יזכו במצווה הזאת, למשל בפתח תקווה מה שקרה, שמספר בתי ספר דתיים אמרו 'אנחנו לא רוצים', היה בית ספר שאמר שהוא רוצה, אבל רק מעט מאוד, ועשו כל מיני דברים ממש של אפליה בתוך בית הספר הזה, אבל אחרים צחקו עליהם 'למה בכלל לקחתם?

מיכאל מלכיאור: ' ואז על בתי הספר המעטים, וזה שוב נופל על המערכת הממלכתית הדתית הכללית, ובתי הספר החרד"לים לא לוקחים וכל מיני, אז במקום לחלק ושיהיה הרבה יותר קל לעשות אינטגרציה נכונה ושילוב אמיתי, אז יש מצב כזה שאחוז התלמידים הוא גדול מאוד של עולים, ואז ההורים האחרים אומרים 'אנחנו לא רוצים'.

מיכאל מלכיאור: אז יש בית ספר, כמו פה, שעל אף כל הדברים, עם הסיוע גם של התכניות המיוחדות של המשרד, וצריך גם לשבח את המשרד, לא רק לגנות על לקיחת הסיוע, אבל התחלת במצווה אז אומרים לו להמשיך, אז מה שקורה שפה במקום כזה, אז לפה כולם רוצים לבוא כי זה בית ספר מצוין.

מיכאל מלכיאור: אז כולם מבינים שזה בית ספר מצוין ומושקע ומודל וכולי.

רונית אלבז: אבל עדיין---

מיכאל מלכיאור: כן, ברור לי.

מיכאל מלכיאור: התמונה מאוד ברורה.

מיכאל מלכיאור: ולכן חייבים לתגבר, וזה כן עניין של כסף, בסופו של דבר.

מיכאל מלכיאור: גם אם אתה שופך כסף זה לא תמיד מצליח, אבל פה יש אנשים שיודעים לנתב את הכסף למקום הנכון, אז אתה צריך להראות דוגמה ומודל ולהראות 'ככה ייעשה לאיש שעושה קליטה נכונה ונותן העשרה והשכלה ולב ונשמה בחינוך', אבל ברגע שאתה לוקח את זה, את הנשמה היתרה שיש בתקציבים הנוספים, אז עלול להיות מצב שהפער יגדל ואז אנשים יגידו 'טוב, אז בשביל מה לנו את הדבר הזה?'.

מיכאל מלכיאור: זו הנקודה המרכזית, לפחות איך שאנחנו תופסים את העניין.

מיכאל מלכיאור: בפתח תקווה זה בהחלט נבע, סליחה שאני אומר את זה פה, מזה שבתי ספר אחרים לא רצו, לא רצו ולא לקחו את חלקם.

מזור בהיינה: איפה משרד החינוך פה?

מזור בהיינה: כשבית ספר מעליב בצורה גסה---

מיכאל מלכיאור: אז שוב אני אומר, אני ישבתי עם ראש המינהל לחינוך הדתי, הרב שמעון אדלר, ועם שרת החינוך, בעקבות הישיבות שהיו לנו בנושא, ואני תבעתי שיפסיקו בכלל לתת שום תמיכה לבית ספר שעושה אפליה במדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: אגב, עקרונית, גם הרב אדלר וגם שרת החינוך הסכימו לגמרי לעניין.

מיכאל מלכיאור: השאלה אם עושים את זה בפועל, זו שאלה אחרת.

מזור בהיינה: השאלה האם קרה, על מנת לקרוא לזה למען ישמעו וייראו, האם יש דוגמה אישית למה שקורה, וזה דבר שמתבקש.

מזור בהיינה: אני זוכר בוועדה לפני אחרונה שהיה העניין של חוק החינוך החרדי, פתחנו את הסעיף של החוק האפליה, ואז קראנו שבית ספר שהוא מפלה אזרח על רקע עדתי, על רקע מוצא, או חולשה, אז ההלכה קובעת שם, הצו הוא לסגור את בית הספר.

מזור בהיינה: האם היה לדבר הזה תקדים?

חיים אמסלם: לא היה ולא יהיה גם.

מיכאל מלכיאור: אנחנו עוד נעבוד על העניין, אל תגיד שלא יהיה, הרב אמסלם.

מיכאל מלכיאור: צריך קצת אופטימיות היום, ראש חודש אלול, שערי התשובה פתוחים לכולנו.

אלכס מילר: ראשית, אני רוצה לברך את התלמידים, המורים, סגל ההוראה, הנהלת בית הספר וכל מי שעוסק בחינוך בפתיחת שנת הלימודים ולאחל שנה פורייה ומוצלחת.

אלכס מילר: אני רוצה להגיד כל הכבוד לעבודה שאתם עושים, אני גם רואה שחוץ מההישגים הלימודיים שיש פה בבית ספר, יש לכם גם הישגים בספורט ואני מקווה שבצד הפרלמנטרים העתידיים שאתם רוצים לגדל פה, יהיו גם מדליסטים ואולימפיסטים.

מזור בהיינה: אגב, ספורט אופייני לאתיופים.

אלכס מילר: ואני מקווה מאוד שבאולימפיאדות הבאות ההישגים שלנו יהיו הרבה יותר גדולים מהאולימפיאדה האחרונה.

אלכס מילר: כמובן, אדוני היושב ראש, ללא השקעה, לא נראה את ההצלחה.

אלכס מילר: אני רואה בחקיקה שלנו, של חוק שילוב עולים במערכת החינוך, שאנחנו מקדמים אותו לקריאה שנייה ושלישית, חשיבות רבה.

אלכס מילר: באמת מדינת ישראל וממשלת ישראל בסופו של דבר רוצים שיהיה לנו פה חינוך שווה, חינוך שיודע לשלב, שיודע לקלוט, וצריך להשקיע כסף.

אלכס מילר: וכמו שבניו יורק, ג'וליאני, שבא לפתור את בעיות האלימות והפשע, השקיע תקציבים אדירים במשטרת ניו יורק, אני חושב שגם העניין הזה צריך להיות פה.

אלכס מילר: בשביל שמערכת החינוך שלנו תתחיל לגדול ולפרוח, צריך להשקיע ולא לעשות תכניות ששנה אחת זה עובד ובשנה הבאה מקצצים, ואז צריכים לחפש פתרונות לאותם הילדים שהיו רגילים לכך שיש תכנית והם חלק מהתכנית הזאת, ופתאום מוצאים את עצמם מחוץ לתכנית.

אלכס מילר: אז אני מקווה מאוד שנצליח לקדם את הצעת החוק ולהעביר אותה ואני מקווה מאוד לעזרה של משרד החינוך סוף סוף בעניין הזה.

אלכס מילר: תודה.

מיכאל מלכיאור: תודה.

רונית אלבז: רציתי להודות לכם שבאתם לאור יהודה ואני מקווה שיהיה לנו המשך שיתוף פעולה ונקווה שתעזרו לנו.

רונית אלבז: פתיחת שנת הלימודים בכפר סבא - סיור

איתן מורן: אני רוצה לומר שאני אולי קצת מקדים את המאוחר, אבל פנימיית שטיינברג היא פנימייה בתוך עיר ומעורבת באופן מלא בעיר.

מיכאל מלכיאור: קודם כל זו ישיבה שמוקלטת גם, זו ישיבה רשמית של ועדת החינוך של הכנסת, שתדעו את זה.

מיכאל מלכיאור: דבר שני, שתכירו את חברי הכנסת הנמצאים פה.

מיכאל מלכיאור: הרב אמסלם והרב בהיינה והרב מילר, שעוד לא קיבל הסמכה, אבל אנחנו עובדים על העניין, וגב' יהודית גידלי, שהיא המנהלת של כולנו.

מיכאל מלכיאור: היא היתה הרבה לפנינו ותהיה הרבה אחרינו.

איתן מורן: יושבים איתנו פה, מנהל אגף החינוך בעיריית כפר סבא, מר דב רקוביץ, ושוש, שהיא מנהלת חטיבות הביניים ורווחה חינוכית בעיר, ולפני שאני מעביר, אני רק רוצה לומר שלכבוד הוא לי שכולם נמצאים איתנו פה ופותחים את שנת הלימודים, כחלק מפתיחת שנת הלימודים ב-1 בספטמבר, ועושים את זה פה בפנימיית שטיינברג.

איתן מורן: ברוכים הבאים.

איתן מורן: ברשותך, הרב מלכיאור, אני אבקש את דר' יחיאל שילה לפתוח.

איתן מורן: הרב, הייתי מבקש מיו"ר הוועד המנהל של האגודה לקידום החינוך, מר יוסי אשכנזי, גם לפתוח וגם לברך ואם ייוותר לנו זמן, ואני מקווה שייוותר, הייתי מבקש מפרופ' חיים אדלר לתת לנו סקירה קצרה.

יחיאל שילה: אני גם רוצה לקדם בברכה את חבר הכנסת מלכיאור.

יחיאל שילה: אם יורשה לי לומר, אני לא נוהג לומר את הדברים האלה, נוכחתי כמה פעמים בישיבות, שמנוהלות ביד רמה ובצורה מקצועית.

מיכאל מלכיאור: דברים כאלה, אתה חייב להגיד בקול רם.

יחיאל שילה: המינהל לחינוך התיישבותי כבר כמה שנים, למעלה מעשור, שהתחבר עם עליית הנוער, עליית הנוער היתה מחלקה בסוכנות היהודית והיא עברה עם כל החינוך הפנימייתי למינהל ההתיישבותי.

יחיאל שילה: זה כולל היום בעצם את כל המסגרות של החינוך הפנימייתי במדינת ישראל, שעכשיו במשרד החינוך, בכל מיני היבטים כאלה ואחרים, כמו האגודה לקידום החינוך שהיום תחת הפיקוח שלנו, נעל"ה וכמובן עליית הנוער.

יחיאל שילה: בסך הכל אנחנו בסדרי גודל של 70,000 תלמידים ב-120 בתי הספר האזוריים ועוד כ-24,000 תלמידים שממומנים על ידי המשרד, לגווניו השונים, במוסדות הפנימייתיים ובסך הכל לומדים בחינוך הפנימייתי קרוב ל-40,000 תלמידים ב-280 פנימיות.

מיכאל מלכיאור: וכל הפנימיות הן תחתיך?

יחיאל שילה: כל הפנימיות תחתינו.

יחיאל שילה: אנחנו פנימיות חינוכיות, שלצערי מפעם לפעם עולה השאלה של קיומו של החינוך ההתיישבותי.

מיכאל מלכיאור: זה הדבר יחידי שאני יכול להבטיח לך שלא ייפגע.

מיכאל מלכיאור: דווקא בגלל שכל הזמן הם רוצים לסגור אותם.

יחיאל שילה: וכאשר יענו אותו כן ירבה וכן יפרוץ.

יחיאל שילה: ב-2004 עשינו את כל המהלך של כל האיגום של כל החינוך הפנימייתי ובעצם המענה החינוכי היום נותן מענה לכל האוכלוסיות, אני אומר מגור ועד יגור.

יחיאל שילה: יש לנו את החרדים, יש את הציונים הדתיים הלאומיים ויש לנו את הבית"רים ויש בעצם כל סוגי הפנימיות.

יחיאל שילה: המוטו שלנו זה פנימיות חינוכיות, למרות שיש לנו בשוליים פנימיות אחרות.

יחיאל שילה: יושב כאן פרופ' אדלר שהיתה לו הזכות להקים את כפר הנוער מנוף קדמה, שזה דוגמה של כפר נוער שקלט ילדים, ועד היום קולט ילדים ונוער עם בעיות כלכליות קשות, סוציאליות, וגם לפעמים על גבול העבריינות, והם מצילים לא מעט ילדים.

יחיאל שילה: המוסד הזה נמצא תחת פיקוחנו.

יחיאל שילה: כדוגמתו יש עוד כמה מוסדות, עמו נווה עמיאל, כמו קדמה, באזור הדרום, כמו מסגרת קטנה אחבר, אבל בדרך כלל הפנימיות שלנו הן פנימיות חינוכיות.

יחיאל שילה: כמחצית מהאוכלוסייה שלנו הם ישראלים ותיקים, המחצית האחרת הם יוצאי אתיופיה.

יחיאל שילה: אני חושב שאם עליית נוער צריכה לקבל היום את הגדולה ונדמה לי פעם אחת פרס ישראל, על מפעל חיים של החברה, ואם היא צריכה היתה לקבל עוד פעם פרס ישראל, היא היתה צריכה לקבל על הטיפול שלה ביוצאי אתיופיה.

יחיאל שילה: כפי שאנחנו יודעים מדינת ישראל, מערכת החינוך קלטה כמות גדולה של תלמידים.

יחיאל שילה: מאז בואם, אני מדבר על מ-1979, למרות שהעלייה הגדולה התחילה ב-83' וב-84', מבצע משה, וב-91' מבצע שלמה.

יחיאל שילה: אבל אנחנו מ-1979 התחלנו לקלוט את האוכלוסייה הזאת ואני יכול לומר שבערך סדרי גודל של 14,000, 15,000 בוגרים יוצאי אתיופיה שבגרו את המערכת בכל מוסדות החינוך, אם זה בעליית הנוער, בישיבות, באולפנות, כפרי הנוער.

יחיאל שילה: לשמחתי הרבה אני יכול לומר שבשנים האחרונות, עם עליית הפלשמורה, וכמובן על פי בקשתם ודרישתם, נקלטים רובם המכריע בישיבות תיכוניות ובאולפנות הכי יוקרתיות.

יחיאל שילה: בזמנו פתחו את המערכת, רק במקומות חלשים, היום נמצאים באולפנת בהרן, והשנה הזאת יתקבלו בישיבה נתיב מאיר קבוצת תלמידים ובכפר הרואה ובכפר פינס קרוב ל-100 תלמידים, ובאבן שמואל.

יחיאל שילה: כלומר בכל הישיבות ובכל האולפנות.

יחיאל שילה: ואם קראתי בזמנו על 7% שמצליחים לקבל תעודת בגרות, מגיעים היום ל-40%, 45%.

יחיאל שילה: כמעט היום סדרי גודל של האחוזים במדינת ישראל.

יחיאל שילה: יש מקומות עם הצלחות של 100%.

יחיאל שילה: יש קבוצה של---

מיכאל מלכיאור: זה לפני שקיצצו את התכנית הלאומית עכשיו.

יחיאל שילה: יכול להיות, אבל היום יש לנו במערכת כ-4,200 תלמידים יוצאי אתיופיה.

יחיאל שילה: בשיא היו כמעט 6,000, במחזוריות, אני מדבר על מספר שכמעט קיים, קבוע, מאז 1984, מבצע משה.

יחיאל שילה: כך שזה לאורך כל השנים, עד עצם היום הזה.

יחיאל שילה: בכל שנה קולטים קרוב ל-400 ילדים, ישירות ממרכזי הקליטה אחרי חצי שנה, מאולפנים, גם מהוותיקים וגם מהחדשים.

יחיאל שילה: אנחנו לא עושים הבדלות.

יחיאל שילה: הילדים החדשים, הפלשמורה, נקלטים ישירות מהאולפנים, וכפי שציינתי, גם מכפרי נוער, אבל רובם המכריע רוצים חד מיני לבנים, חד מיני לבנות, הם נקלטים בישיבות ובאולפנות הכי יוקרתיות שבמערכת שלנו.

יחיאל שילה: זה מהלך שנעשה כבר בשבע-שמונה השנים האחרונות.

יחיאל שילה: אני יכול להעיד שמרבית הבוגרים שנמצאים באוניברסיטאות, קצינים, יוצאי אתיופיה, הם בוגרי המערכות שלנו, וכשאני אומר המערכות שלנו, זה כולל גם את מוסדות האגודה לקידום החינוך, את מוסדות עליית הנוער, בעצם כל המוסדות הפנימייתיים, גם כפרי הנוער, גם של התיכון וגם חברות נוער וקיבוצים.

יחיאל שילה: נדמה לי שלא מעט בוגרים יוצאי אתיופיה נמצאים היום בקהילה של המנהיגים של יוצאי אתיופיה.

יחיאל שילה: החלק השני, המשמעותי, זה יוצאי חבר העמים.

יחיאל שילה: ונדמה לי שיוצאי חבר העמים נמצאים איתנו גם, בערך בסדרי גודל של איזה 2,500, 3,000 ילדים.

יחיאל שילה: אנחנו ממשיכים לקלוט גם ילדים מהתפוצות.

יחיאל שילה: כלומר עליית הנוער יחד עם נעל"ה ובעצם זה ההון המרכזי של הקמת עליית הנוער לפני 75 שנה.

יחיאל שילה: נמצאים היום איתנו סדרי גודל של 1,200 תלמידים, לצערי, משום שנעל"ה היה 3,700 תלמידים, 4,000 ילדים, זה הולך ופוחת בשנים האחרונות.

מיכאל מלכיאור: כמה יש עכשיו?

יחיאל שילה: 1,200, 1,250 תלמידים, בנעל"ה.

יחיאל שילה: יש פחות היענות.

יחיאל שילה: קודם כל גם העלייה פחתה, זו גם פונקציה של העלייה הגדולה.

יחיאל שילה: זאת אומרת כשהגיעו 90,000, 100,000 בשנה, אז הגיעו גם כמה אלפים בנעל"ה.

מיכאל מלכיאור: כמה יש במחזור השנה?

יחיאל שילה: השנה, 400 ילדים, שהתקבלו, מתוך 800 הרשמה.

יחיאל שילה: הבוקר שמעתי מאיזה שהוא מנהל מוסד, שיזם איזה שהיא יוזמה בגרמניה דווקא, היתה שם קבוצה גדולה מאוד של יוצאי חבר העמים, איכותיים, יהודים, באמת מכל הכיוונים, יכול להיות שתיעשה גם איזה שהיא עבודה שם, שנוכל לקלוט את הילדים.

יחיאל שילה: יש קבוצה נוספת בארצות הברית.

מיכאל מלכיאור: זה 400 בשכבה.

יחיאל שילה: אתה צודק.

מיכאל מלכיאור: מתוך ה-400 כמה מחבר העמים?

יחיאל שילה: כ-75%.

יחיאל שילה: בנוסף לכך, עליית הנוער ממשיכה להביא גם ילדים מהתפוצות.

יחיאל שילה: יש לנו שתי קבוצות מברזיל, שתי קבוצות מארגנטינה.

יחיאל שילה: יש לנו קבוצה גדולה מצרפת, שממשיכה להגיע.

יחיאל שילה: לצערי השנה חלה ירידה.

יחיאל שילה: כל שנה מגיעים 120, 130 תלמידים.

יחיאל שילה: כל מיני סיפורים, גם התקופה של סרקוזי נותנת, יש להם איזה שהיא הרגשה מאוד מאוד יציבה, ליהודים, והשנה כמעט 50% פחתו מספר התלמידים מצרפת.

יחיאל שילה: זו תכנית שמגיעים קבוצת ילדים לגבעת וושינגטון, לכפר מימון ולחוות הנוער הציוני.

יחיאל שילה: כל שנה מגיעים 120, יש לנו בערך סדרי גודל של 200---

מיכאל מלכיאור: בעיקר לחוות הנוער הציונית.

יחיאל שילה: נכון, אבל יש קבוצה גדולה ומשמעותית---

מיכאל מלכיאור: כן, זה בעיקר דרך משרד חינוך.

יחיאל שילה: נכון.

יחיאל שילה: אז סך הכל הזרוע הזאת של הבאת ילדים מחוץ לארץ, אנחנו ממשיכים לקיים אותה, ואגב, הגענו לזה עם כל מיני תכניות, גם אפילו לחצי שנה, לעשרה חודשים, לשנה, כל קהילה שתהיה מוכנה לשלוח קבוצה כזו או אחרת שתטעם את הטעם הישראלי, הטעם היהודי, אנחנו מוכנים לעשות כל תכנית.

יחיאל שילה: למרות שיש כאלה, גם בתוך המשרד, שאומרים 'מה, אתה מביא לחצי שנה?', 'כן', אני חושב שמדינת ישראל חייבת להמשיך לקיים את הזרוע הפתוחה הזאת.

יחיאל שילה: זה באשר לנושא של יהדות התפוצות.

יחיאל שילה: במסגרת הפנימיות יום זה 1,200 תלמידים שהם פנימיות יום, כלומר ילדים במצוקה, ממשפחות מצוקה, אבל הם לא כל כך רוצים לבוא לפנימייה, להתנתק לגמרי, אז באותם מקומות שיש לנו פנימיות קהילתיות, כלומר לילדים שגרים באזור, וגם ילדים שמגיעים מהסביבה הקרובה.

יחיאל שילה: הם לומדים מהבוקר עד הערב, מקבלים כמובן גם ארוחות, סיוע לימודי וכולי וכולי, ובסופו של יום הם הולכים הביתה.

יחיאל שילה: יש לנו גם תכנית של אחת לכמה פעמים, שיש גם מפקחת שמרכזת את הילדים האלה, ה-1,200, אנחנו מדברים בערך 34 מוסדות.

יחיאל שילה: אגב, זו תכנית שמתוקצבת על ידי המינהל, מתקציבו הייחודי של המינהל וכספים של משרד החינוך.

יחיאל שילה: מוסדות האגודה לקידום החינוך יש 5 מוסדות, אם אני לא טועה, בערך כ-1,000 תלמידים שלומדים וכולם גם מתוקצבים על ידינו, וכמובן בניהולה של האגודה.

יחיאל שילה: העובדים הם עובדי האגודה לקידום החינוך וכמו, יש לנו 14 מסגרות, 7 משפחתונים.

יחיאל שילה: כאן מדובר בילדים מאוד מאוד קטנים, מגן ילדים ועד 14, ילדים ממשפחות מאוד מאוד מצוקתיות.

יחיאל שילה: אמרתי, עליית הנוער עם סדרי גודל של 14,000, 15,000 תלמידים, מתן, החרדים, 2,850 ונעל"ה עם 1,250 ועוד 67,000 תלמידים שלומדים בבתי הספר האזוריים שלנו, של המושבים והקיבוצים, מרמת הגולן ועד אילת.

יחיאל שילה: יש לנו לא מעט תכניות ייחודיות חינוכיות פדגוגיות שאנחנו מעבירים בעניין הזה.

יחיאל שילה: אני חושב שהמנהלים והתלמידים מעידים על כך שזה אחד המחוזות שרוצים להיות בו, כי יש שם אווירה מאוד מאוד משפחתית, אנחנו קוראים למערכת הזאת מערכת משפחתית, אבל באמת יש מערכת לא היררכית.

יחיאל שילה: יש לנו סיירת של מנהלי חינוך מצוינים ואני מזמין את ועדת החינוך בהזדמנות הזאת לבקר בעוד מוסדות של כפרי הנוער.

יחיאל שילה: אני רוצה להודות לכם על העבודה הטובה שאתם עושים, גם כאן.

יחיאל שילה: שוב, כאן זה מודל ייחודי.

יחיאל שילה: בדרך כלל בכפר הנוער, קיים שם בית ספר ופנימייה, וכך גם ביישובים חקלאיים.

יחיאל שילה: יש 33 כפרים שהם גם יישוב חקלאי, גם פנימייה וגם בית ספר.

יחיאל שילה: במוסדות האגודה לקידום החינוך ובמוסדות המפעל של בית ישראל, המודלים הם קצת שונים.

יחיאל שילה: הילדים גרים בתוך פנימייה, אבל הם לומדים בבתי ספר שונים בקהילה.

יחיאל שילה: יש לכל מודל את היתרונות ואת החסרונות.

יחיאל שילה: מלה אחרונה, אני רוצה לשבח את העבודה שעושה המרכז להיגוי.

יחיאל שילה: אני מאוד מאוד מבקש מוועדת החינוך של הכנסת לעשות כמיטב יכולתה כדי שהמפעל המבורך הזה, יישאר באגודה לקידום החינוך.

מיכאל מלכיאור: עסקנו בזה גם בישיבה פורמלית.

מיכאל מלכיאור: אני ישבתי עם המנהלת הכללית והיא הבטיחה לי הבטחות מפורשות בתחום הזה, שזה כך יהיה.

יחיאל שילה: אני רק הוספתי את ברכתי.

איתן מורן: אני חושב שהמלצתו של דר' שילה מתקבלת על ידינו בחום, להמשיך להפעיל את המרכז ההיגוי לעולי אתיופיה באגודה לקידום החינוך, היא חשובה, במיוחד לאור ההסתבכות המוזרה לגבי גורלו של עידן ההפרטה.

איתן מורן: היום פורסם המכרז להפעלת מרכז ההיגוי לעולי אתיופיה.

איתן מורן: אנחנו כמובן ניגש---

מיכאל מלכיאור: פה זה עמותה, נכון?

דוד מהרט: זה מרכז היגוי, זה לא עמותה.

דוד מהרט: הוא בעצם חובר עם האגודה והאגודה בשמו ניגשת למכרז.

מיכאל מלכיאור: טוב, תסבירו את כל העניין, אבל זה בידי הממשלה ועכשיו עושים מכרז כאילו שכל אחד יכול להיכנס לעשות את העבודה שלכם.

מיכאל מלכיאור: 70 אנשים שפותחו, שיודעים את המלאכה, שלמדו, ואז נותנים את זה לסתם מישהו, שייתן להם מחיר של שקל פחות מהם, אבל בנו את המכרז, לפחות כך הבטיחו לי, שבנו את המכרז בצורה כזאת שיכולה להתקבל תוצאה אחת, אבל לא בטוח.

יחיאל שילה: שני משפטים.

יחיאל שילה: אני בא מפתיחת שנת הלימודים.

יחיאל שילה: פתחנו שנת לימודים השנה ללא שביתות, ללא תקלות, אצלי לפחות בחינוך ההתיישבותי, פרט לבית ספר בעוטף עזה, שכרגע יש בעיות עם איזה שהיא בנייה של בית ספר מוגן ויכול להיות שתהיה הפסקה בשבוע הקרוב של הלימודים.

יחיאל שילה: סך הכל פתחנו שנת לימודים טובה, גם בבתי הספר האזוריים, גם בפנימיות, ללא תקלות, ללא שום בעיות, ונדמה לי שהאופק החדש פתח איזה שהוא אופק למערכת החינוך.

יחיאל שילה: אני רוצה בהזדמנות הזאת גם לשלוח מכאן ברכה לשרת החינוך ולמנהלת הכללית על התכנית, בזה שבשנה הקרובה 800 בתי ספר נכנסו לאופק חדש.

מיכאל מלכיאור: ובית הספר שלכם?

יחיאל שילה: לנו, מאחר ואנחנו לא עסקנו ביסודיים, אז השנה, שנה ראשונה, ניכנס עם שלוש חטיבות עצמאיות.

יחיאל שילה: אנחנו לא רצינו חטיבות בתוך השש שנתי, שלוש חטיבות עצמאיות.

מיכאל מלכיאור: אז לכן אין לזה כמעט השפעה עליכם.

מיכאל מלכיאור: הבנתי.

יחיאל שילה: אבל אני צריך לכוון להנהלת המשרד, להאדרת המשרד.

מיכאל מלכיאור: אהה, זה חלק מהעבודה שלך.

מיכאל מלכיאור: הבנתי.

מיכאל מלכיאור: רק להבין עוד דבר, התכנית הלאומית ליהודי אתיופיה, כמה מהמוסדות שלכם, רק ל---

יחיאל שילה: החינוך הפנימייתי כמעט ולא נהנה מזה.

יחיאל שילה: כמעט ולא, ואם הוא נהנה, נהנה בשוליים.

מיכאל מלכיאור: אפשר להגיד יותר מפורט?

מיכאל מלכיאור: כמה בתי ספר מקבלים את ה---

יחיאל שילה: מהתכנית הלאומית.

יחיאל שילה: למיטב ידיעתי---

מיכאל מלכיאור: כי למעלה מ-50% מהילדים.

מיכאל מלכיאור: ..

מיכאל מלכיאור: אולי מר עמיהוד בהט, אתה יודע?

מיכאל מלכיאור: כמה מבתי הספר הפנימייתיים נהנים מהתכנית הלאומית?

עמיהוד בהט: רק של עתידים.

יחיאל שילה: בשוליים, שניים-שלושה בתי ספר, אולי, ממש בשוליים.

מיכאל מלכיאור: אוקי.

איתן מורן: אני מודה ליחיאל שילה על תביעתו להמשיך את מפעל מרכז ההיגוי בבתי ספר באגודה לקידום החינוך.

איתן מורן: אנחנו כמובן נעשה כל מה שאפשר להמשיך להפעיל את המכרז במתכונתו הנוכחית ובכלל זה שמירה על כבודם של העובדים, על שכרם הבסיסי והלא גבוה, אבל כמו שאדוני היושב ראש ודאי יודע, בעידן ההפרטה גם חברות כח האדם מתמודדות על מכרזים חינוכיים וכך עשויים כ-70 בעלי משפחות למצוא את עצמם מתמודדים עם שכר מינימום, דבר שבאגודה לקידום החינוך לא ייעשה.

איתן מורן: אני מבקש מפרופ' חיים אדלר לסקור קצת את מפעל האגודה לקידום החינוך.

איתן מורן: יוסי אשכנזי יברך במליאה עצמה ואחריו אולי מר דוד מייזלמן, שהוא, מבחינתי, הוא והפנימייה חד הם, הוא ממייסדי הפנימייה, הוא ייתן כמה מלים על הפנימייה, ואם ייוותר לנו הזמן, אז גם הגב' רויטל סיסו תיתן את הזווית של התרומה של האגודה לקידום החינוך באמצעות מפעל המכינות לבני הקהילה.

חיים אדלר: תודה רבה.

חיים אדלר: אני בטוח שחברי ועדת החינוך כבר יודעים.

חיים אדלר: אני חושב שחשוב לציין שהמודל של הפנימייה שאנחנו יושבים בה הוא במידה לא מבוטלת לא רק ייחודי בארץ, אלא הוא ייחודי אפילו בעולם.

חיים אדלר: מפני שכאן מדובר על הפרדה בין מקום המגורים והטיפול האישי, החינוך החברתי של בני הנוער, לבין מקום הלימודים שהוא בחינוך העל-יסודי של העיר כפר סבא והזדמן לי בשנה האחרונה להכיר את המערכת הזאת קצת יותר מקרוב ואני חושב שהשידוך הזה הוא אחד מהשידוכים החיוביים ביותר שאני מכיר במדינת ישראל.

חיים אדלר: מערכת החינוכית של כפר סבא היא אחת המערכות הטובות ביותר, התלמידים מתפזרים בתוך המערכת הזאת ונספגים בה כאחד העם, חברים בארבעה תיכונים, או בארבע חטיבות ביניים, בלי להיכנס לפרטים, אני חושב שבויאר בירושלים, בראשית דרכו, היה דומה לכך והדבר לא צלח, כי בירושלים התפזרו לכל מיני בתי ספר לא בראש ובראשונה למובילים ביותר.

חיים אדלר: כאן בכפר סבא הם לומדים בבתי הספר הטובים ביותר, כמעט הייתי אומר בין הטובים ביותר במדינה.

חיים אדלר: אני חושב שאם כבר ניתנה לי ההזדמנות, הייתי רוצה לומר שקשה לדמיין את תהליך קליטת העלייה בישראל, לא רק של יוצאי אתיופיה, בכלל, ללא המערכת של החינוך הפנימייתי.

חיים אדלר: לא מפני שהחינוך הפנימייתי מרחיק את הילדים ממכורתם או ממשפחתם, כמעט להיפך, אבל מהעדויות שיש לנו לגבי מרבית הילדים הלומדים בפנימיות, היחסים בין בני המשפחה, אם יש משפחה דרך אגב, לא לכל אחד יש משפחה מתפקדת, אבל אם יש משפחה, היחסים מתהדקים והולכים.

חיים אדלר: אגב, בסוגריים, האלימות הנוראה ביותר במדינת ישראל היא האלימות בתוך המשפחה ולא בתוך מערכת החינוך.

חיים אדלר: מתנפלים על מערכת החינוך בכל בוקר, על כך שמתרחשת בה אלימות, האלימות המסכנת חיי אדם היא, לצערי, בחלק ממשפחותינו.

חיים אדלר: והחינוך הפנימייתי מציל מספר לא מבוטל של ילדים או בני נוער מן הסכנה שנשקפת להם בתוך הקהילה.

חיים אדלר: הסיפור של השנה האחרונה של 'עם הפנים לקהילה' שזה נשמע טוב לפקידי האוצר, הוא בלתי משמעותי לחלוטין לגבי חלק מהאוכלוסייה הנכנסת בחינוך הפנימייתי, מפני שהחלק הזה הוא קטן, אבל יש חלק קטן כזה שבא מקהילה שאיננה קהילה וממשפחה שאיננה משפחה והפנימייה היא קרש ההצלה והכיוון שלהם.

חיים אדלר: אבל יחד עם זאת, ודווקא האגודה לקידום החינוך היא אחת הדוגמאות המאלפות, לחינוך פנימייתי של ילדים ובני נוער יוצאי השכבות החברתיות המבוססות.

חיים אדלר: לא אגיד שכל בני הנוער המתחנכים במסגרת האגודה לקידום החינוך הם כאןלה, אבל האגודה לקידום החינוך היא דוגמה, ולא הדוגמה היחידה, לקיומו של חינוך פנימייתי אפקטיבי מאוד לילדים ובני נוער מן השכבות המבוססות, דבר שכמעט ואיננו קיים בעולם כולו.

חיים אדלר: בעולם כולו יש חינוך פנימייתי לאליטות כמו נזירים וכאלה, או לעבריינים צעירים.

חיים אדלר: המיינסטרים הוא איננו חינוך פנימייתי.

חיים אדלר: גדולתו של החינוך הפנימייתי בישראל, בלי להיכנס כעת להיסטוריה של העניין, היא בכך שהוא חלק מן המיינסטרים ואני שמחתי מאוד לשמוע שיושב ראש ועדת החינוך מתייצב לימין המינהל.

חיים אדלר: מדי שנה בשנה יש ניסיון של האוצר לסגור.

חיים אדלר: אני חושב, אם מותר לי בהזדמנות הזאת, החוק החדש של חינוך חובה לגילאי 16 – 18, אין לו סיכוי, לעניות דעתי, להתממש, אלא בהסמכות מרבית על החינוך הפנימייתי שהרי בני נוער בגיל 16, 17, שאינם לומדים, על אף שהחינוך הוא חינם, הם אינם לומדים מפני שהם נזנחו, מפני שהקהילה ו/או המשפחה ו/או הסביבה האינטימית לא היתה מסוגלת, ואני לא אומר את זה בביקורת, בעובדה, לא היתה מסוגלת להעניק להם את מה שנחוץ כדי להתמיד בבית הספר רמז בחולון ועל כן הם בבית.

חיים אדלר: עכשיו, אם אנחנו רוצים להחזיר אותם ואני מאוד מחייב את המהלך כמובן, אנחנו רוצים להחזיר אותם למערכת, אני חושב שאנחנו נמצא את עצמנו לא בשנה הזאת אולי, אבל בעתיד הנראה לעין, נמצא את עצמנו מסתמכים מאוד על החינוך הפנימייתי במימוש של הדבר הזה.

חיים אדלר: אבל צריך להוסיף, זה מאוד יקר.

חיים אדלר: כלומר לקבל החלטה שכולם.

חיים אדלר: ..

חיים אדלר: החלטות קל לקבל, אבל אם אין בצדה התחייבות שאולי צומחת לאט לאט של המממנים, שזה האוצר, אני חושש מאוד שהסיכוי... אני רואה בחינוך הפנימייתי בישראל מסגרת מסייעת מאוד למימושו של החוק בעתיד הנראה לעין.

חיים אדלר: לאו דווקא פה, אבל בכלל, ואני מוכרח לציין שזאת, נדמה לי, הזדמנות נדירה, ראשונה שאני זוכר, ששנת לימודים נפתחת כשוועדת החינוך של הכנסת והיושב שלה מבקרים בחינוך הפנימייתי, וזה מאוד מאוד מאוד חשוב וסמלי.

חיים אדלר: תודה רבה.

יוסי אשכנזי: אני מבקש להצטרף למברכים ולהודות שהואלתם להגיע לכאן, מה שמעיד על חשיבות הנושא גם בעיניכם.

יוסי אשכנזי: אני רוצה להגיד כמה מלים ובקצרה מנקודת ראות אישית.

יוסי אשכנזי: המפעל הזה שנקרא האגודה לקידום החינוך עומד להשלים כמעט יובל שנים לקיומו ונפלה לידי הזכות להיות במסגרת של המחזור הראשון.

יוסי אשכנזי: ואני יכול לומר, גם בראייה אישית וגם מהכרת עמיתיי ושורה ארוכה של בוגרים שמניינם מגיע היום לכדי אלפים, שהאגודה היא זאת שמינפה אותם.

יוסי אשכנזי: כלומר האגודה הביאה מהפריפריה אלפי תלמידים שאולי בנסיבות חייהם הרגילות לא היו מגיעים למימוש עצמי, אילולא היו מגיעים לפנימיות של האגודה.

יוסי אשכנזי: לכן גם היום חשיבותו של הנושא עומדת בעינה, אולי במשנה תוקף, כי פריפריה קיימת והיא לא רק גיאוגרפית ועדיין אנחנו צריכים לחזק את הנערים והנערות שבאים משם.

יוסי אשכנזי: המשימה נראית קשה יותר.

יוסי אשכנזי: חיים דיבר פה הרבה שבעצם המצוקה קיימת, או האלימות קיימת יותר במשפחה מאשר במוסדות, אבל חלק גדול מהילדים שאנחנו מקבלים כבר מגיעים חבולים במידה רבה והמוסדות שלנו נדרשים לטפח ולגדל אותם וזה לא פשוט, כי לא תמיד עומדים האמצעים הראויים בידנו כדי לבצע את המטלה הזאת, כי אנחנו בסך הכל לא מוסדות טיפוליים, אלא מוסדות חינוכיים.

יוסי אשכנזי: ולא אחת אנחנו עדים לסיפורים קשים מאוד, שראשיתם בעבר ובינקות של הילדים הללו, וקיים קושי, שהולך וגובר, לעמוד בנטל הזה, שהוא, שוב, אנחנו מערכת חינוכית בעיקרה ולא מערכת טיפולית.

יוסי אשכנזי: בכל מקרה, אני מודה לכם שוב שבאתם.

איתן מורן: אני רוצה לכבד את מר דוד מייזלמן, כמה מלים קצת על האכסניה הזו.

איתן מורן: בבקשה.

דוד מייזלמן: אני הגעתי לפני 40 שנה לכאן, אחרי שעבדתי 5 שנים בבויאר, עוד לפני שהיה בויאר, ואנחנו גילינו אז את הפריפריה ואת הנוער הנהדר שהגיע, שלא כל כך האמינו בהתחלה ביכולות שלהם והגעתי לכפר סבא להקים את הפנימייה, לעיר שבהתלהבות וברגישות ובאהבה קיבלו את הילדים, עיריית כפר סבא, מחלקת החינוך, בתי הספר, ומהיום הראשון קיבלו את הילדים בלב פתוח, לא ויתרו להם, אבל היתה מספיק רגישות בשביל להבין שהילדים האלה זקוקים לעוד משהו ומה שאני יכול להגיד, כמי שעוקב אחרי הילדים, שההישגים שלהם היום הם עולים על כל הישג של כל אוכלוסייה אחרת.

דוד מייזלמן: יש לנו מאות קצינים וקצינות ואקדמאים באלפים, רופאים, מהנדסים, עורכי דין ואני מוכרח להגיד שהצירוף הזה, שפרופ אדלר אמר, שזה ייחודי, אנחנו הרגשנו את זה, כי לא יכול היה המקום הזה להיבנות מבלי בית כל כך תומך.

דוד מייזלמן: שר האוצר היה פנחס ספיר, זאב גלר ראש העיר, בבית הספר התיכון כצנלסון, אחר כך כל בתי הספר בעיר, היו באמת בית חם.

דוד מייזלמן: יושבת פה דר' פנינה שרצן, בהדסה ירושלים, והיא בוגרת המחזור הראשון שלנו.

דוד מייזלמן: בקהל יושבת אמא, מגשרת, של אחד הבוגרים שלנו, שהוא שחקן קולנוע, הוא קיבל מלגה, הוא יושב בארצות הברית ועושה חיל.

דוד מייזלמן: וגם לעניין של האוכלוסייה---

מזור בהיינה: צריך לעשות חיל בארץ, לא בארצות הברית.

דוד מייזלמן: הוא עושה חיל שם, הוא יגיע.

דוד מייזלמן: ויש לנו בוגר שלנו, אתיופי, שלא האמינו כל כך ביכולותיו, אבל קלטו אותו פה יפה בכפר סבא, והיום הוא מהנדס בתעשייה האווירית, עושה תואר שני בטכניון, אחרי שעשה תואר ראשון בטכניון וזה רק דוגמה.

דוד מייזלמן: שירק סבת הוא בוגר שלנו וזו רק דוגמה.

דוד מייזלמן: זה כבר מובן מאליו שהבוגרים שלנו מגיעים לפסגות שבאמת רק ליהנות מזה, ותודה לעיר, אני אומר.

דוד מייזלמן: דב נמצא כאן, מנהל אגף החינוך, שהוא גם היה מנהל בית הספר.

דוד מייזלמן: ראש העיר יגיע ב-12:00, שידעו בתבונה וברגישות לקלוט את הילדים שלנו.

דוד מייזלמן: באמת כל הכבוד.

איתן מורן: תודה, דוד.

איתן מורן: אני מבקש מרויטל לסקור את תרומת המכינות ואת ההתייחסות הייחודית לקהילה האתיופית, במכינות הקדם אקדמאיות.

איתן מורן: בבקשה, רויטל.

רויטל סיסו: שלום.

רויטל סיסו: המכינות מטפלות בתלמידים שבמסגרות שונות ומגוונות לא יכלו להביא את הפוטנציאל הלימודי שלהם לכלל מימוש.

רויטל סיסו: במכינות למדו 1,100 תלמידים אתיופיים, במסלולים השונים.

רויטל סיסו: המכינות פזורות למעשה מתל חי ועד אילת, במכללות אקדמיות, סמינרים ובאוניברסיטאות.

מיכאל מלכיאור: איזה מכינות?

רויטל סיסו: קדם אקדמיות.

מיכאל מלכיאור: זאת אומרת אחרי צבא.

רויטל סיסו: יכול להיות אחרי צבא וגם יכול להיות לפני.

רויטל סיסו: יש אנשים שיש להם פטור מסיבות שונות ואז הם יכולים להיכנס לפני, במקום.

מיכאל מלכיאור: עקרונית זה לפני השכלה גבוהה ואחרי צבא.

רויטל סיסו: נכון מאוד.

רויטל סיסו: יש מצב שהתפרסם בתשס"ד, לגבי תלמידים יוצאי אתיופיה, שהשתלבו במערכת ההשכלה גבוהה ושם דובר על 95% מהם שעברו דרך המכינות הקדם אקדמיות.

רויטל סיסו: הייחוד של המכינות הקדם אקדמיות עם יוצאי אתיופיה, זה מעטפת הסיוע הנוספת שהתלמידים מקבלים.

רויטל סיסו: למעשה המדינה מממנת, משתתפת במימון קורס הכנה לבחינה פסיכומטרית, ספרי לימוד, מעונות, נסיעות, הכוון מקצועי אקדמי.

רויטל סיסו: יש ניסיון לבנות חליפה פרטנית לכל תלמיד בהתאם למצב הבגרות שאיתו הוא הגיע, בהתאם ליכולות שלו.

רויטל סיסו: למעשה אנחנו קולטים גם יוצאי אתיופיה שהם עולים חדשים ממש.

רויטל סיסו: יש לנו קבוצה של כ-200 תלמידים שהם נקראים קבוצת קדמה, שהם הגיעו לפני כחצי שנה עד שנה מאתיופיה והם נכנסים באמת לפני השירות הצבאי, משום שלאחר שהם יסיימו את המכינה, חמישה סמסטרים של לימודים, רק אז הם יגיעו לצבא ויתחילו לשרת.

רויטל סיסו: ההישגים שלהם מדהימים, הם יוצאים עם בגרות, למעשה בגרות מלאה.

רויטל סיסו: אנחנו רואים סימנים מאוד מאוד יפים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו בזה עסקנו באינטנסיביות ואנחנו כל פעם ישבנו עם המנהלת הכללית של המשרד וכל פעם היא אמרה 'לא, אי אפשר לקצץ בזה, אני נותנת הוראה' ושום הוראה לא עברה, לא רצו לקבל את זה בסוף, אבל בסוף זה הסתדר.

רויטל סיסו: הנתונים הם מדהימים, הם מגיעים לבגרויות.

דוד מהרט: לפני שהתכנית הזו היתה, אנשים שבאו לארץ בלא השכלה פורמלית בגילאי 16, 17, הם נפלו בין הכיסאות.

דוד מהרט: היום יתחיל מאל"ף בכיתה י"ב, או י', זו היתה בעיה.

דוד מהרט: אני אומר, בשנים האחרונות הרבה ילדים נפלו בין הכיסאות והתכנית הזו, אני חושב, שהיא מתאימה לנישה---

רויטל סיסו: בעניין ההסברה.

רויטל סיסו: אנחנו רואים שיוצאי אתיופיה זקוקים להנגשה הנוספת לעניין ההשכלה הגבוהה, זקוקים לידיעה שזה לא נמצא מרחק רב, זה יכול להיות קרוב יותר, והפעילות שלנו עם מרכז ההיגוי, היא בכנסי הסברה, חוברות שאנחנו יוצאים ביחד.

רויטל סיסו: הם בעצם השגרירים שלנו בתוך הקהילה והעבודה המשותפת, תחת הדגל של האגודה לקידום החינוך בקידום האוכלוסיות המוחלשות, שיש את שני האגפים האלה, זה משהו מדהים.

מיכאל מלכיאור: את עובדת רק עם בית הספר הזה?

רויטל סיסיו: לא, עם כלל התלמידים---

מיכאל מלכיאור: כמה יש בכלל המכינות?

רויטל סיסיו: יוצאי אתיופיה מהווים כ-10% מכלל הלומדים.

רויטל סיסיו: יש קצת יותר, כ-11,000 תלמידים, 1,100 יוצאי אתיופיה, זה סדרי הגודל.

רויטל סיסיו: הם משולבים בכל המסלולים, ממסלול שבאמת בסמסטר אחד, של תלמידים מאוד חזקים, ועד מסלולים שהם יותר איטיים והם מביאים לתוצאות יותר מדורגות.

רויטל סיסיו: כל מי שמגיע, אנחנו בונים לו תכנית ייחודית עבורו.

רויטל סיסיו: מבחינתנו, אין מועמד שלא ילמד במכינה.

רויטל סיסיו: כל מועמד שיגיע למכינות הקדם אקדמיות ימצא את המקום.

רויטל סיסיו: הוא יכול להיות גם אנאלפבית.

מיכאל מלכיאור: אבל לא כל העולים נכנסים לתכנית לימודים של שנה.

רויטל סיסיו: נכון.

מיכאל מלכיאור: בקהילה האתיופית אנחנו מדברים על בערך 10% פחות.

מיכאל מלכיאור: זאת אומרת 40% שהם זכאי בגרות ובערך 30% שיש להם בגרות שהיא מזכה להשכלה גבוהה, כשהמכינות עושות את האוכלוסייה הזאת ונותנת להם את האפשרות, כמעט כולם, אחר כך להשתלב בהשכלה גבוהה וזה באמת דבר חשוב ביותר.

דב רקובר: רק שני משפטים על תכניות להשכלה גבוהה.

דב רקובר: אנחנו הכנסנו שתי תכניות.

דב רקובר: אחת, אקדמיה בראש שקט, יזמנו פרויקט במשרד הקליטה בשנה הקרובה, 100 סטודנטים שסיימו לימודים בפנימיות, רק בוגרי פנימיות, שסיימו צבא ואומרים להם 'בוא תלמד באחת המסגרות הכי קרובות לפנימייה, אתה תקבל דמי קיום וכלכלה חינם ושכר לימוד, מינהל הסטודנטים, יחד עם דמי כיס'.

דב רקובר: שלוש שנים, הוא נותן חונכות ארבע-חמש שעות לתלמידי פנימייה.

דב רקובר: זו תכנית שהשנה יוצאת לפועל, עם 60 סטודנטים, בשנה הבאה יהיו 120 סטודנטים.

דב רקובר: תכנית נוספת, ישנם קרוב ל-300 תלמידים יוצאי אתיופיה, לומדים בכיתות י"ג, י"ג, טכנאות והנדסאות.

דוד מהרט: אני שב ומברך את חברי הוועדה.

דוד מהרט: באמצעות הסרט הזה ניסינו קצת להראות את פעילות מרכז ההיגוי שבהחלט היא פעילות עניפה.

דוד מהרט: אני מקווה שהספקתם להתרשם.

דוד מהרט: והחלק הזה שראינו ממגוון הפעילויות שמרכז ההיגוי עושה.

דוד מהרט: אני רוצה להגיד שמבחינה היסטורית מרכז ההיגוי של עולי אתיופיה הוקם באמת באחת התקופות שהרגשנו בהן, במדינת ישראל, במערכת החינוך ובכלל בכל המערכות, נכונות לשנות גישה, לשנות דרך בנושא קליטת עולי אתיופיה, ואני חושב שזה לא היה של מה בכך ולא היה מובן מאליו שמערכת החינוך, פרופסור, אולי גם היתה לו את הצניעות הראויה בתור פרופסור להגיד שהוא לא הכל יודע, כי פרופסור, אף אחד לא חושב שהוא לא יודע, אבל הוא יכול להגיד שהוא לא הכל יודע ולהגיד שאנחנו רוצים לשתף את בני הקהילה בתהליך הקליטה של עצמם, כי המערכת, כשהלכה לבד, ההישגים של אותם ימים לא ממש החמיאו, לא למערכת ולא לבני הקהילה.

דוד מהרט: מאז כמובן עברנו כברת דרך ואני רוצה להגיד שיש לנו פה צוות, חלקו לא היה יכול להשתחרר, נמצא בבתי ספר, חלקו נמצא כאן.

דוד מהרט: אני יכול להגיד לכם שהצוות שנמצא כאן, אולי זו קבוצת האנשים המנוסים, אני לא רוצה האיכותיים ביותר, כי לא ערכתי מבחן איי.

דוד מהרט: קיו לאנשים פה, אבל בהחלט אנשים מקצועיים, ותיקים, שעושים את העבודה שלהם נאמנה ואני גאה לעמוד בראש הצוות הזה.

דוד מהרט: בשנה הזו חלק מהפעילויות שראיתם מתקיימות, חלק מהפעילויות לא מתקיימות, לצערנו חלקן בגלל קיצוצים תקציביים.

מיכאל מלכיאור: תפרט בבקשה.

דוד מהרט: אני אציין למשל נושא של המועדונים השכונתיים.

דוד מהרט: אנחנו הפעלנו מועדונים שכונתיים אחרי הצהריים בשכונות שבהן יש ריכוז גבוה של יוצאי אתיופיה, שם יש שוטטות רבה בשעות אחרי הצהריים ולצערנו השנה ניאלץ להפסיק את זה.

דוד מהרט: היתה לנו תכנית שקראו לה 'חושבים קדימה', תכנית שרצינו לעודד ילדים בבתי ספר יסודיים, ביחד עם עמותת מופת.

דוד מהרט: בעצם מה שקורה לחלק מבני הנוער, יוצאי אתיופיה, שכשהם מגיעים לחטיבת הביניים, הם מגיעים עם חסכים במקצועות כמו מתמטיקה, עברית, אנגלית ובאמת עשינו כמה קבוצות הכנה ובזכות זו אני רוצה להגיד לכם שכבר לא מעט ילדים הצליחו להשתלב במסגרות איכותיות שללא זה לא היו מגיעים.

דוד מהרט: אנחנו יודעים שכשאתה מגיע לכיתה ז', האם אתה ב-ז'1, או 2, 3, או 4, בסופו של דבר אנחנו יודעים לאן זה יוביל, אם תצא עם בגרות או לא תצא עם בגרות.

דוד מהרט: וילד שמגיע לחטיבת הביניים צריך להגיע עם המיומנויות החיוניות שמאפשרות לו השתלבות.

דוד מהרט: אנחנו פועלים רבות בעניין של טיפוח מורשת.

דוד מהרט: אנחנו רואים את הנושא של טיפוח מורשת כחלק חיוני ליצירת זהות בריאה, שלמה, אדם שגאה קודם כל במה שהוא.

דוד מהרט: אדם שלא גאה במה שהוא, שלא גאה בעבר שלו, עתידו מוטל בספק, כך שמגוון דברים בשנה הזו יצטרכו להצטמצם.

דוד מהרט: יחד עם זאת, אני רוצה להגיד, כל מה שראיתם וכל מה שסיפרנו ומה שלא סיפרנו, נעשה במימון מלא של משרד החינוך.

דוד מהרט: להבדיל מעמותות ומקרנות שחיות מתרומות, אנחנו חיים מתקציב משרד החינוך.

דוד מהרט: אולי מישהו תרם לנו כמה אלפי דולרים ככה בדרך, אבל אנחנו לא מגייסים תרומות, אנחנו עושים את הפעולות שלנו מתקציב משרד החינוך, מתקציב מדינת ישראל.

דוד מהרט: מבחינתנו אנחנו רואים בזה גם כאמירה.

דוד מהרט: בסופו של דבר, לאחרונה, למדנו אולי באופן קצת קשה, קשה לבנות על תרומות תהליך קליטה נכעון.

דוד מהרט: תורמים ירצו, יהיה להם, יתנו, כשאין להם, כשנגמר להם, הם יכולים להפסיק אותו.

דוד מהרט: אז מה שהתורמים נותנים, זה צריך להיות---

מיכאל מלכיאור: ובממשלה זה תמיד יציב.

דוד מהרט: אתה יודע מה?

דוד מהרט: הוא לא יציב, אבל אני אומר שכשהמדינה נותנת, או לוקחת, אני יכול גם למחות מול המדינה.

דוד מהרט: על תורמים אפשר לבנות את הקינוח, אבל את המנה העיקרית צריך לבנות על ידי תקציב.

מיכאל מלכיאור: אנחנו לגמרי בהסכמה על זה, זה גם חובת המדינה.

מיכאל מלכיאור: זה לא איזה חסד שהמדינה עושה.

דוד מהרט: חוץ מזה, אני רוצה להגיד לך, שכשהייתי במסגרת לימוד של חודש בארצות הברית, לפני שנה, אני רוצה להגיד לך איך שבני הקהילה מוצגים בקהילות בארצות הברית, בשביל לגייס כסף, לא הייתי רוצה שבאופן הזה אנחנו נוצג שם.

דוד מהרט: המצב, כפי שאחנונ מוצגים שם, אגב, אני רואה במידה מסוימת גם הוצאת דיבה רעה על המדינה ועל החברה, כי איך שאנחנו מוצגים שם, זה באופן מאוד מאוד שלילי.

מיכאל מלכיאור: אגב, זה נכון מאוד, אבל זה נכון לא רק לגבי ביתא ישראל, זו הדרך שכל המדינה הזאת מוצגת שם.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מוצגים שם לצורך גיוס כספים כמדינה עלובה, ענייה, מסכנה, מסוכנת ולכן אתם, הבני דודים העשירים, צריכים לפתוח את הלב ואת הכיס כדי להעביר תקציבים, אז זו הדרך.

מיכאל מלכיאור: באמת, אני זוכר כשהתחלתי אחת מהתכניות, לדעתי החשובות יותר שנעשו אי פעם בממשלת ישראל, תכנית תגלית של הבאת נוער.

מיכאל מלכיאור: התקשרו אליי מכל מיני קהילות בעולם, אמרו 'מה זה צריך להיות?

מיכאל מלכיאור: אתה שובר לנו לגמרי את הדימוי'.

מיכאל מלכיאור: מה זה אתם צריכים לשלם בשביל נוער מהעולם להתחבר לזהותם היהודית?

מיכאל מלכיאור: מה זה צריך להיות?

מיכאל מלכיאור: אז ככה אתם לא עלובים ומסכנים וזה, אתם יכולים לתרום.

מיכאל מלכיאור: זה שבר את ה...

מיכאל מלכיאור: זה לצערי נכון, אבל זה במיוחד כמובן נכון לגבי העדה ביתא ישראל.

מיכאל מלכיאור: אני גם השבוע הייתי בארצות הברית, דיברתי עם כל ראשי הקהילות שם על הצמצום הגדול שעושים בתכנית הזאת של התכנית הלאומית, עושים צמצום מאוד גדול, אגב, גם בגלל שממשלת ישראל לא עשתה את חובתה כלפי התכנית, זה הפירוש שלהם והם צודקים, אבל ככה, אם אתה בונה את זה על פילנתרופיה, ולפני שנתיים היתה התגייסות של כל הפילנתרופיה, השנה לא ואז כל הפרויקט, עכשיו 8,000 תלמידים בתיכונים בישראל, זורקים אותם החוצה.

דוד מהרט: תודה, כבוד הרב.

דוד מהרט: אנחנו נמשיך בדיון, אני רק רוצה לבקש מראש עיריית כפר סבא, בעל האכסניה, מר יהודה בן חמו, לברך את הבאים ואת חברי הוועדה ואחר כך אני אבקש ממר עמיהוד בהט ואחר כך ניכנס לדיון.

דוד מהרט: בבקשה.

יהודה בן חמו: תודה, דוד.

יהודה בן חמו: צהריים טובים לכולם, ברוכים הבאים לעיר כפר סבא.

יהודה בן חמו: אני מקדם בברכה חמה את חברי ועדת החינוך, שזו לא הפעם הראשונה שלה כאן בעיר בשנה האחרונה.

יהודה בן חמו: היו עוד מספר אירועים ואת הרב מלכיאור בראשם ואת כל חברי הכנסת.

יהודה בן חמו: אני רוצה לברך את חבר הכנסת מזור שנבחר לא מכבר לכהן כנציג הקהילה האתיופית מטעם סיעת ש"ס.

יהודה בן חמו: אני מאחל לך הצלחה רבה.

יהודה בן חמו: אני אמנם ראש העיר, אבל לא בעל האכסניה פה, יש פה ארז, שהוא מנהל המקום, שהחליף את דוד, שגם נמצא פה, ולא במקרה הוא נמצא פה, מכיוון שהשניים הללו הטביעו את חותמם לעבוד ולפעול למען ילדים ונוער בכלל, ולמען ילדי הפנימיות בפרט והפנימייה הזו ידועה כפנימייה שמשלבת ילדים מכל הארץ במערכת החינוך העירונית.

יהודה בן חמו: אני רוצה ברשותכם להתמקד מעט באשר לנעשה, יחד עם הקהילה האתיופית, כאן בעיר כפר סבא.

יהודה בן חמו: אני יכול לומר ולציין בגאווה, ואני אתחיל דווקא מהצד האישי שלי.

יהודה בן חמו: אני יכול לציין בגאווה רבה שיש לנו נציג במועצת העיר לקהילה האתיופית.

יהודה בן חמו: בכפר סבא יש כ-130 משפחות.

יהודה בן חמו: קהילה לא גדולה בעיר.

יהודה בן חמו: יש כ-750 תושבים ובכל זאת לקחנו על עצמנו כן לעשות מאמץ ולשלב במנהיגות העירונית נציג מקרב העדה האתיופית, אח של שלמה מולה, אברהם מולה, שהוא פעיל מאוד, ועשינו זאת מהטעם הפשוט.

יהודה בן חמו: ככל שאני מכיר ומעמיק יותר בפעילות ובהיכרות עם בני הקהילה האתיופית ובטרם נבחרתי לראשות העיר הייתי עובד קהילתי הרבה מאוד שנים, אני יכול להעיד פה שבעיר כפר סבא האוכלוסייה די מופנמת, אוכלוסייה די ביישנית, אוכלוסייה בלי מרפקים חזקים, וסברנו שלתת ביטוי בראש ובראשונה למנהיגות העירונית שיהיה במועצת העיר אדם מבין הקהילה, זה מעשה שייתן ביטוי לקהילה.

יהודה בן חמו: לכן הביטוי הזה בא תוך כדי עבודה משותפת.

יהודה בן חמו: מי שמכיר פה את הפעילות בעיר, יכול לראות עד כמה שהקהילה גדולה, כך העשייה היא כל כך מרובה.

יהודה בן חמו: יש כ-10 עובדים מסביב לעבודת ילדים ונוער בקהילה האתיופית כאן בעיר.

יהודה בן חמו: לא מזמן חנכנו מועדון, הוא מועדון ותיק, אבל קראנו אותו על שמו של מנהיג הקהילה האתיופית בעלייה, יונה בוגלה ז"ל, והמועדון יונה פועל למעשה בקהילה, אבל אי אפשר להתעלם מהרצף החינוכי שקיים בין החינוך הפורמלי לבלתי פורמלי בכלל בעיר, אבל בפרט בקרב הקהילה האתיופית.

יהודה בן חמו: דיבר פה קודם דוד על הנושא של המעבר מחטיבות הביניים לתיכוניים.

יהודה בן חמו: בכפר סבא יש לנו גאווה עצומה שאין אפילו ילד אחד מבין הקהילה האתיופית שהוא נושר במעבר הזה.

יהודה בן חמו: כולם עוברים מחטיבות הביניים לתיכונים.

יהודה בן חמו: עוד גאווה שאנחנו בהחלט מבליטים אותה, זה שבכל בתי הספר העירוניים יש תלמידים מקרב הקהילה האתיופית.

יהודה בן חמו: בתי הספר העיוניים, הטכנולוגי הגבוה.

יהודה בן חמו: בכלל, בכל בתי הספר בעיר, בכל מוסדות החינוך, ישנה נציגות של הקהילה האתיופית והם משתלבים בצורה יוצאת מגדר הרגיל.

יהודה בן חמו: אני יכול להעיד על מעורבות מאוד מאוד גדולה של תושבים אתיופיים ולאו דווקא בתוך הקהילה, אלא בכלל נטמעו באופן כללי.

יהודה בן חמו: אני יכול להעיד על השתלבות של עובדים מקרב הקהילה, עובדים מקצועיים לחלוטין.

יהודה בן חמו: הם נבחרו לתפקידים ולאו דווקא העירוניים והציבוריים, אלא בכלל, על בסיס מקצועי לחלוטין, ובהחלט אפשר לומר בגאווה שבני הקהילה האתיופית משתלבים הרבה בזכות עצמם.

יהודה בן חמו: יחד עם זאת, אני מודע לכך, אמרתי קודם שהייתי עובד קהילתי ועובד נוער, אני מודע לכך שלא אחת אנחנו נדרשים לתת את החיזוקים המשמעותיים באותן חוליות חלשות שבין המשפחות האתיופיות ישנן גם כאלה, ואנחנו, באמצעות גם אגף החינוך, גם מחלקת הנוער, שביניהם הם מתקשרים בצורה בלתי רגילה, מערבים גם את אגף הרווחה ולמעשה שלושה גופים שיודעים לדבר בשפה אחת, עם אותם עובדים מקצועיים, שיודעים לתת את המענה הדרוש לטובת ילדי הקהילה.

יהודה בן חמו: שאל אותי קודם חבר הכנסת אם יש כאן בית כנסת לבני העדה האתיופית.

יהודה בן חמו: לא רק שיש בית כנסת, יש גם את המועדון הקהילתי, כמו שציינתי, לבני הנוער.

יהודה בן חמו: יש את המועדון הקהילתי לגמלאים.

יהודה בן חמו: נמצאת פה איתנו גב' עליזה רגב, שהיא הממונה על כל הפעילויות של הקשר בין קולומבוס שבאוהיו לבין כפר סבא ובכלל, גם על פעילות של חברת ספיר, והיא תוכל לספר לכם על הדרך שהיא פועלת על מנת לסייע באופן משמעותי, לא רק ברמה כספית, כי צדק בהחלט, אני מתחבר לכל מלה שנאמרה פה על ידי יושב ראש הוועדה, הרב מלכיאור, לפעמים כשמגייסים כספים, התרומות הללו הן זמניות, ופרויקטים היא מלה מאוד זמנית.

יהודה בן חמו: בכלל אני מעדיף את המלה תכניהת ולא פרויקט על מנת לקיים את זה לאורך זמן, ומי שנשען רק על פילנתרופיה, בסופו של יום יכול למצוא את עצמו מחוץ ליכולת לקיים את הפעילות ובהחלט צריך ליצור את הרצף עם תמיכה עירונית.

יהודה בן חמו: כמובן שלא יזיק אם גורמים נוספים יהיו מעורבים, אבל בהחלט הרשות המקומית, אני מקווה מאוד שגם באיזה שהיא צורה, גם ממשלת ישראל תדע לתת את העוגן ואת הפעילות המרכזית.

יהודה בן חמו: אני אסיים את דבריי בדברי תודה.

יהודה בן חמו: לא בכדי השארתי אותו לסוף, פרופ' חיים אדלר, שהוא לא זר לנו, כפר סבא השנה, הייתי אמור לפתוח עם זה אפילו, מקדמת אתכם בברכה ככלת פרס החינוך הארצי, ופרופ' אדלר מתחבר לכך שהוא כותב לנו את תכנית האב לחינוך.

יהודה בן חמו: היו הרבה מאוד לפניי ואני מקווה שזה ימשיך הרבה מאוד אחריי, זו עיר עם מסורת של השקעה במערכת החינוך העירונית ולקחנו את אחד האנשים היותר מוערכים בתחום החינוך ואני שמח מאוד שבימים אלה פרופ' אדלר מסיים למעשה לכתוב את ההצעה הראשונית לתכנית האב, והתכנית הזו למעשה תצטרך להוות בעבורנו את המצפן החינוכי לעשור הבא ואולי גם יותר מכך.

יהודה בן חמו: אם כך אני מקדם גם את פרופ' אדלר בברכה בתוכנו ומאחל לכם, אני לא חלק מהפאנל, אני התבקשתי לבוא ולברך, מכיוון שיש לי עוד מחויבויות נוספות, לכן אני אסיים את דברי ואאחל לכם המון הצלחה, יום עיון מעניין.

יהודה בן חמו: אנחנו מאוד מאוד נשמח לארח אתכם בפעילות העירונית שלנו, כך שנוכל לקיים את הלמידה ההדדית, נוכל ללמוד מכם, תוכלו לראות מה נעשה כאן בעיר ואולי גם לקחת משהו מכאן למחוזות אחרים.

יהודה בן חמו: שיהיה בהצלחה.

דוד מהרט: תודה למר יהודה בן חמו, אנחנו בהחלט יכולים להבין ביום פתיחת שנת הלימודים שאתה נפרד מאיתנו.

דוד מהרט: אני רוצה לבקש ממר עמיהוד בהט להגיד בבקשה כמה מלים.

דוד מהרט: עודי, בבקשה.

עמיהוד בהט: כמה מלים קצרות באמת, כי הדברים די מוכרים, גם האנשים מוכרים ואהובים וחביבים.

עמיהוד בהט: עצם החיוניות של מרכז היגוי ליוצאי אתיופיה, כמו קודם, גם עכשיו, איננה מוטלת בספק וצדק מי שאמר שגם אם יש צרכים שבחלקם משתנים, עבודת התרגום היא פחות אולי רלוונטית כרגע, אבל עבודת הגישור מול הורים והעבודה בהיבטים הרגשיים, גם בהיבטים הלימודיים ובהרבה מאוד זוויות חדשות, בהחלט מצריכה ומחייבת את המשך פעולת מרכז ההיגוי.

עמיהוד בהט: הביטוי לחיוניות הזאת, ואני מוכרח לומר בצידם של ההערות על קיצוצים וכדומה, אם אני סוגר איזה שהוא מעגל, אז אני יכול לומר שכשאני פגשתי במרכז ההיגוי בפעם הראשונה הוא היה עם 20 משרות מגשרים בערך ותקציבים הרבה יותר קטנים.

עמיהוד בהט: היום אנחנו כפולים במספר המגשרים של מרכז ההיגוי ולכן אני יכול במרחב היותר היסטורי של העניין, בהחלט ל\

עמיהוד בהט: ראות התפתחות, גדילה ובצדק, כי גם הקהילה גדלה וגם הצרכים גדלים ואני חושב שחובת המדינה בעניין הזה, יושב ראש הוועדה אמר קודם שזה חובת המדינה ולא חסד של המדינה, וזה נכון, חובת המדינה במקרה זה לפחות נעשית בצורה מאוד מאוד מתוך הנאה גדולה ומתוך תחושה של רצון אמיתי לעשות את הדברים.

עמיהוד בהט: אני מכיר אישית חלק גדול מאוד מן המגשרים, ראיתם אותם בסרט, זה אנשים נפלאים, זאת מנהיגות אמיתית שמתפתחת לא רק כאן, אבל גם בפורום הזה, ולכן גם תענוג וגם חשוב לעבוד ולעשות את העבודה ביחד.

עמיהוד בהט: אני מאחל באמת שכל התשומות שנעשות, בראש ובראשונה על ידי החברים עצמם, בתוך השטח...

עמיהוד בהט: אנחנו יודעים מה קורה כשמגשר אחד מסיבה זו או אחרת לא נמצא בבית הספר, או פעילות אחת לא מתקיימת, קמה מיד קול זעקה של מנהל בית הספר עד כמה אז החסר ניכר ואז החשיבות אולי גם מורגשת פי כמה וכמה.

עמיהוד בהט: אני בטוח שיש מה להרחיב ואם היה ניתן היינו גם רוצים עוד ועוד להרחיב את הפעולה החשובה הזאת, שבראש ובראשונה היא חשובה כיוון שהיא נעשית, וזה ברור לגמרי וכך היא צריכה להיות וכך היא תיעשה גם תמיד, על ידי בני הקהילה עצמם.

עמיהוד בהט: זה אבן היסוד של כל העניין הזה וכך צריך להיות וכך גם יימשך.

עמיהוד בהט: תודה רבה.

דוד מהרט: עודי, אני רוצה להגיד ככה- קודם כל עודי בהחלט ידיד נאמן של מרכז ההיגוי ומלווה אותנו ובהחלט אני יכול להגיד שבתקופה של עודי מרכז ההיגוי הגיע לפוטנציאל מאוד גדול ואנחנו גם מקווים לממש את הפוטנציאל הזה.

דוד מהרט: בצד של התקציב, אני לא רוצה כרגע לעורר ויכוח, אבל בהחלט בשנה האחרונה ניכר פיחות בתקציב קליטת עולי אתיופיה, אבל אנחנו לא נתווכח כרגע.

דוד מהרט: בסדר, כבוד הרב?

דוד מהרט: אני לא רוצה כרגע לפתוח את הדיון הזה.

דוד מהרט: אתה מסכים איתי.

דוד מהרט: יש לנו פה את צוות מרכז ההיגוי.

דוד מהרט: אגב יש פה חמישה תלמידי שטיינברג.

דוד מהרט: נמצאים איתנו כאן, אז כמובן שאנחנו נפתח ככה ואם אתה רוצה לשמוע אותם, אז אתם מוזמנים לשאול אותם.

דוד מהרט: ברשותכם, חשבתי שאולי מזה שאני אדבר יתר על המידה על מרכז ההיגוי, חשוב שהאנשים שעושים את המלאכה בשטח ידברו, אז אני רוצה לבקש מכמה מהצוות שלנו, מהמגשרים, שתשמעו מפיהם מה הם עושים וכמובן שאם יהיו לכם שאלות, אתם מוזמנים לשאול אותם.

דוד מהרט: אני רוצה לפתוח באיוורקן.

דוד מהרט: איוורקן יאיס הוא אחד המגשרים הוותיקים במרכז ההיגוי.

דוד מהרט: הוא מגשר בבתי ספר בנתניה.

דוד מהרט: אגב, הוא בעצמו איש בעל השכלה, כרגע סיים את לימודי המשפטים שלו, כך שכשאנחנו מדברים על מגשרים, אנחנו מדברים היום בהחלט על אנשים בעלי השכלה רחבה, השכלה אקדמית רובם, תואר ראשון, תואר שני.

דוד מהרט: אז איוורקן, אם אתה יכול בבקשה לעמוד וקצת לספר לחברי הוועדה ולאורחים על הפעילות שלנו.

איוורקן יאיס: תודה.

איוורקן יאיס: ברשות

איוורקן יאיס: כם אני מודה לכם, נציגות נכבדה, על כך שטרחתם ובאתם על מנת בעצם לשמוע אותנו.

איוורקן יאיס: כמו שדוד ציין, אני עובד בבית ספר רמב"ם בנתניה ושוב, גם לחברים הנכבדים שנמצאים כאן, עמיתיי לעבודה.

איוורקן יאיס: אני רוצה להתמקד באיזה שהוא נושא, בנושא הזה של תפקיד המגשר, אני מבין ששמעתם ועוד תשמעו גם בהמשך, אני רק נישה קטנה, אמנם היא גדולה, ניקח את תפקיד המגשר בעניין של הטמעת התרבות בקרב לא רק קהילת יוצאי אתיופיה או התלמידים של יוצאי אתיופיה, אלא גם בתוך צוות בית הספר.

איוורקן יאיס: כחלק מהפעילויות של המגשר, אני יכול לספר לכם סיפור שקרה לי לפני ארבע שנים והסיפור הוא כזה.

איוורקן יאיס: כשהגעתי לבית ספר ממלכתי שבעצם קלט תלמידים יוצאי אתיופיה, כשהגעתי לשם, הדבר הראשון ששמעתי זה שיש התגודדויות ואין חיבור בין תלמידים יוצאי אתיופיה לתלמידים בכלל ואז אחד הדברים שאמרתי, מה התלמידים האלה,ף או מה הצוות כן יודע על קהילת יוצאי אתיופיה, ונושא הדגל שלי זה בעצם שימור המורשת של יהודי קהילת יוצאי אתיופיה.

איוורקן יאיס: אז אמרתי, טוב רבותיי, שני דברים בבית הספר צריכים להנחיל אותם כדברים מאוד מהותיים וחשובים.

איוורקן יאיס: אחד זה נושא של חג הסיגד, שחל בכ"ט בחשוון, כמדי שנה.

איוורקן יאיס: דבר שני, כ"ח באייר אנחנו בעצם עומדים---

מיכאל מלכיאור: אתה יודע שהכנסת עכשיו העבירה חוק שחג הסיגד נכנס עכשיו כחג רשמי בלוח השנה של מדינת ישראל.

איוורקן יאיס: זו בשורה משמחת.

איוורקן יאיס: אני אשמח מאוד לראות אותה ביומנים של ההסתדרות המורים וארגון המורים.

איוורקן יאיס: ובאמת, הנושא הזה של יום הזיכרון לנספים הוא גם חלק שאני, כמי שחווה חלק מחוויית עליית סודן, חשוב לי גם כן להנחיל את זה בתוך מערכת בית הספר ואני יכול להגיד לכם שהיה מאוד קשה, כשבאתי למנהלת בית הספר ואמרתי לה 'תשמעי, יש נושא של חג הסיגד בקרב קהילת יוצאי אתיופיה' היא שאלה אותי, 'יש חגים באתיופיה?', זו השאלה, ואחר כך באותו חדר מורים, שבעצם הייתי אמור לעמוד ולהסביר מה זה הנושא של חג הסיגד, גם שם אותה שאלה, אבל בשנה הראשונה אני חושב שעבדתי קשה מאוד, גם על מנת שצוות בית הספר יכיר את הנושא הזה של חג הסיגד ומורשת יהודי אתיופיה ויותר מאוחר בעצם גם להביא את זה גם לתלמידים ולא רק לתלמידים יוצאי אתיופיה, אלא לכלל תלמידי בית הספר.

איוורקן יאיס: סך הכל בשנה הראשונה עבדתי קשה.

איוורקן יאיס: אחד הדברים שהמנהלת שאלה אותי 'תשמע, איוורקן, אתה רוצה עכשיו להכניס לי 400 תלמידים באולם ספורט והם ישמעו משהו שהם לא מכירים?

איוורקן יאיס: ' אמרתי לה 'כן'.

איוורקן יאיס: אז היא אמרה 'תשמע, אתה לא נורמלי, הילדים האלה, 40 דקות מקסימום הם יכולים לשבת', אמרתי לה 'יכול להיות ששעה הם יישבו'.

איוורקן יאיס: בסופו של דבר הילדים האלה ישבו שעה וחצי, כל קבוצה בעצם ירדה ושמעה בנושא של חג, מה זה חג סיגד, עשינו איזה שהוא טקס קטן, שבסופו של דבר המורים אמרו לי 'תשמע, איוורקן, זה היה משהו מיוחד, הילדים ישבו שעה וחצי בלי לעשות שום דבר ובלי להפריע', אמרתי 'בטח זה היה מעניין, זה היה משהו חדש' ובסופו של דבר, אל"ף התלמידים יוצאי אתיופיה הכירו בערך שיש להם ובכבוד התרבותי שלהם בתוך בית הספר, והדבר השני, שזה לא רק נחלת קהילת יוצאי אתיופיה בלבד, אלא זה גם עבר לנחלת הכלל.

איוורקן יאיס: היום נושא הדגל של אותו בית הספר, אני אומר לכם, זה הנושא של חג הסיגד.

איוורקן יאיס: כל מורה וכל תלמיד, כל שנה, בכ"ט בחשוון, כל בית הספר לוקח את החומר על הנושא הזה של חג הסיגד ומורשת יהודי אתיופיה, מלמד אותם בכיתה, בוחן אותם והראייה שבסופו של דבר עשינו בנתניה תחרות בין עשרה בתי ספר, תחרות בנושא של חג הסיגד ומורשת יהודי אתיופיה.

איוורקן יאיס: עשרה בתי ספר התמודדו ובסופו של דבר מי שהיה במקום ראשון ונכח באותו טקס באותו יום של החידון, היה לא יוצא אתיופיה.

איוורקן יאיס: הוא לקח את המקום הראשון.

איוורקן יאיס: אז יועצת בית הספר באה אליי, אומרת לי 'תשמע, איוורקן, אתם נכשלתם', אמרתי לה 'לא, לא נכשלנו שמישהו אחר לקח את זה', אמרתי לה 'תשמעי, עצם זה שילד שאיננו יוצא אתיופיה למד והכיר את הנושא של התרבות של יוצאי אתיופיה ולקח במקום ראשון, אנחנו זכינו ולא הפסדנו'.

איוורקן יאיס: אז הראינו שבסופו של דבר להטמיע גם את הנושא הזה של מורשת וליצור גאווה תרבותית בקרב תלמידים יוצאי אתיופיה, שבעצם זה יותר אינטגרציה מלאה.

איוורקן יאיס: כשמכירים את התרבות של א' ואת התרבות של ב', החיבור הוא מצוין.

איוורקן יאיס: ואני אומר לכם, כמי שגם חי את השטח ואת החברים כאן, יש דבר אחד, מדי ארבע שנים בעצם מעיק עלינו, כמגשרים חינוכיים.

איוורקן יאיס: מדי ארבע שנים אנחנו נמצאים באיזה שהוא חוסר ודאות של הנושא של המכרז, אני אעלה את זה ככה בחטף, אבל זה דבר שמעיב על התפקיד שלנו כמגשרים ואנחנו נמצאים באי ודאות.

איוורקן יאיס: הראייה שב-1 לדצמבר 2008 אנחנו בעצם אמורים אולי לקבל מכתב פיטורין, כאשר בסופו של דבר ב-1 לינואר 2009, אנחנו לא נהיה בתוך בתי הספר שזה משהו שבעצם הוועדה והנציגות הנכבדת גם צריכה לקחת את זה בחשבון.

איוורקן יאיס: תודה רבה.

דוד מהרט: אגב, התלמיד שבחידון העירוני בנתניה בנושא חג הסיגד שזכה זה היה תלמיד עולה חדש מחבר העמים, כך שבהחלט זו היתה הצלחה גדולה.

דוד מהרט: אני יודע שיש עוד כמה אנשים שידברו, אבל חברי הכנסת, אם אתם רוצים לשאול או להגיד משהו, כבוד הרב מלכיאור.

מיכאל מלכיאור: אנחנו באנו פה לשמוע.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מדברים כל היום, כל הזמן.

מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה להגיד, בנקודה האחרונה, אני מכיר את מרכז ההיגוי לפני שהמרכז נולד והייתי מהיום הראשון בקשר, הרבה לפני הפוליטיקה, הצד הפוליטי שלי, הייתי מעורב בקליטת יהודי ביתא ישראל, מאתיופיה, ואני יכול להבטיח לכם שאנחנו, לפחות מצדנו, אנחנו לא הזרוע הביצועית, אבל מצדנו הבהרנו חד משמעית למשרד החינוך, לא רצינו בכלל את המכרז הזה, אבל אם צריך מכרז, יכולה להיות, מבחינתנו, רק תוצאה אחת של המכרז.

מיכאל מלכיאור: קבוצת כזאת איכותית של מגשרים, גם חברות כח אדם, שהן בוודאי הגופים הכי איכותיים שיש במדינת ישראל, לא יכולים להתחרות עם זה.

מיכאל מלכיאור: אני מקווה שאתם מבינים שאני מדבר באירוניה ואין לי שום ספק שכך זה חייב להיות.

מיכאל מלכיאור: זה גם ברור למשרד החינוך ואחרי הישיבה שהיתה בינינו, העליתי את הנושא עם המנהלת הכללית, וזו גם הסיבה שחברי הכנסת באו היום לחזק את זה, ולמה בחרנו לבוא לפה היום ולא למאה מקומות שהיינו יכולים ביום הראשון של הלימודים להיות?

מיכאל מלכיאור: זה בשביל לחזק את העבודה הזאת, והדבר המרכזי היום של מרכז ההיגוי זה המגשרים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו באמת באנו רק לחזק את ידיכם היום.

דוד מהרט: הרב מזור בהיינה.

דוד מהרט: כפי שהציג אותו, הרב מזור בהיינה הוא בן הכפר שלי.

דוד מהרט: אני בינתיים מתגאה בחבר כנסת בן הכפר שלי.

דוד מהרט: ברוך ה' השנה התברכנו בזה שיש לנו שני חברי כנסת, בני הקהילה, חבר הכנסת שלמה מולה, ידיד טוב שלנו, שהיום בגלל שהוא חבר בוועדת הכספים, נאלץ לא להגיע לפה, אבל אנחנו מאוד שמחים להיות ליד חברי כנסת אחרים שעשו במסירות את העבודה הזו, אז היום יש לכם, הרב מלכיאור, תגבורת מבני הקהילה, ואני מאמין שעכשיו מצבנו בכלל יהיה טוב יותר.

דוד מהרט: הרב מזור, בבקשה.

מזור בהיינה: תודה רבה.

מזור בהיינה: לא לסמוך עלינו יותר מדי, הרב מלכיאור, תמשיך את עבודתך כפי שהתחלת פעם.

מזור בהיינה: מוריי ורבותיי, ברשות היושב ראש, חבריי חברי הכנסת היקרים, ברשות מנהל המרכז, דוד מהרט, אנחנו אמנם קרובים מחוץ לארץ, אני רוצה לשכנע אותך שלא בגלל זה באתי.

מזור בהיינה: אני באתי כי מלאכתכם היא ניכרת.

מזור בהיינה: אני רוצה לומר לכם שאת מרכז ההיגוי, קירות בתי מדרש, בתי ספר, הקהילה, יכולים להעיד עליו ועושים מלאכה נהדרת שבוודאי ובוודאי שלא ביום כזה קצר, עם המלאכה מרובה, שניתן להעלות את כל המלאכה המרובה שהם עושים.

מזור בהיינה: דרך אגב, הם עושים עבודה יפה למדינת ישראל.

מזור בהיינה: מעבר לזה שתרומה כתרומתם היא ניכרת ונפלאה, אין לי ספק שהיא חוסכת המון המון כסף למדינת ישראל, המון המון כסף, המון הפסד, הפסד עתידי שאמור להיות.

מזור בהיינה: אם היה ניתן לראות, אני לא יודע אם אפשר לעשות תקציב צפי מה היה קורה אם ארגונים כאלה, כמו ארגון מרכז ההיגוי, עושים בגישור, בהבאת המודעות לציבוריות הישראלית, לבתי הספר, כמו שהציג ידידי היקר מנתניה, איוורקן, שאני גם מכיר אותו, על פעילותו הנפלאה והנמרצת, שהוא עושה את זה בצורה הכי יפה, הכי משכנעת.

מזור בהיינה: עכשיו בשיחה שלו הוא שכנע אותי מאוד מאוד שחבל שלא ידעתי, הייתי מתמודד לחידון שהיה, מה שבטוח הייתי נופל שם, לא הייתי עובר את המבחן.

מזור בהיינה: הם עושים מלאכה יפה מאוד.

מזור בהיינה: רק לשבח אותם.

מזור בהיינה: אני כבן קהילה רואה את עבודתם בבאר שבע.

מזור בהיינה: יש לנו מגשרים נפלאים שבהחלט ניתן לסמוך עליהם.

מזור בהיינה: אחת המגשרות, בעלה מתפלל איתנו, משפחה מוכרת, עושה עבודה יפה בבאר שבע.

מזור בהיינה: אני רוצה לומר לכם, לא בשביל לשכנע אתכם, ליידע אתכם, שארגון מרכז היגוי עושה בבתי ספר, בקהילה, מה שבתי הספר לא יכלו להצליח.

מזור בהיינה: הם מצמצמים את הפערים בצורה ניכרת, מביאים את בני הקהילה ומגשימים את החלום שלהם ואת האמביציה ואת היכולת שלהם.

מזור בהיינה: אין לי ספק, משרד החינוך הוא נפלא, מצוין, הוא עושה את עבודתו, אבל מה לעשות שבקרב הקהילה יש דברים שאי אפשר להגיע אליהם, כפי שהציג הנציג היקר מנתניה.

מזור בהיינה: זו עובדה, זו עובדה קיימת ואני שמח אגב שהיושב ראש בישר את הבשורה הזאת, שיום הסיגד הולך להיות מוכר כיום בחירה, זה נקרא, הרב מלכיאור?

מיכאל מלכיאור: כן, זה בחירה בשביל כל מי שרוצה לקחת את היום הזה, אבל מה שלא בחירה, שכלל בתי הספר במדינת ישראל חייבים ללמוד על היום הזה.

מיכאל מלכיאור: זאת אומרת, לא כולם יהיו בחופש באותו יום, אבל זה חייב להיות הנחלה בכל בתי הספר, ללמוד מה זה היה יום הסיגד באתיופיה ומה המשמעות של העדה פה במדינת ישראל היום.

מזור בהיינה: אני רק לא מבין את הווירוס הזה שקוראים לו מכרזים.

מזור בהיינה: אין לי מושג, אני כל כך חלש בקטע הזה.

דוד מהרט: עדיין עולה חדש.

מזור בהיינה: אני תמיד מרגיש עולה חדש.

מזור בהיינה: אמרתי לאלי ישי פעם 'תשמע, אני לא מדבר באמהרית פה', אז הוא אומר לי 'אז מה אתה עושה כנציג שלנו?

מזור בהיינה: אם אתה לא מדבר אמהרית?

מזור בהיינה: ' אז כדאי תמיד לקחת את התחושה של עולה חדש, לפעמים הוא כדאי.

מזור בהיינה: להגיד לכם מה היתרון בזה, מה הרעיון בזה, מה הכיוון, מה המחשבה, עכשיו להתחיל להפוך את המערכת, לקשקש ולבלגן, לתת תחושה כזאת, תחושה של אי ודאות לארגון מבוסס, לעובדים נפלאים שעובדים במסירות, הניסיון והלימוד וההשקעה, אין לי את ההסברים ואני מקווה שהווירוס הזה ילך לו על ידי איזה אקמול או אנטיביוטיקה.

מזור בהיינה: ואין לי ספק, בעזרת ה', שגם אם יהיה על הצד הגרוע ביותר שיכול להיות, גם אם יהיה, אין לי ספק שבעזרת ה' המרכז הזה יצליח וייכנס בזכות ולא בחסד.

מזור בהיינה: לא נותר לי אלא לומר לכם אלא עלו והצליחו בדרככם זו ויישר כח, תמשיכו ככה.

דוד מהרט: תודה רבה לרב מזור בהיינה.

דוד מהרט: אחת התכניות שאנחנו מפעילים לבני הקהילה, לדור הצעיר, יש פה צעירים שיושבים איתנו, אנחנו גילינו שיש בעיה של מוטיבציה בקרב חלק מהתלמידים, כחלק ממה שקורה בתהליך הקליטה, לצערנו גם כל הפרסומים של בתי הספר שרוצים לקלוט, לא רוצים לקלוט---

מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה להגיד לך שזה לא רק עולים שלפעמים יש בעיית מוטיבציה.

מיכאל מלכיאור: זה קורה מדי פעם גם---

דוד מהרט: אני אגיד לך מה.

דוד מהרט: אל"ף, יש פה שאלה של היקפים, אבל אני רוצה להגיד לך עוד דבר.

דוד מהרט: אני נתתי את ההקדמה הזו, כבוד הרב, כדי להגיד שמה שאנחנו יזמנו בעצם להביא דמויות מהקהילה שהגיעו להישגים, שיפגשו את בני הנוער ואחת הדמויות שלדעתי זכתה להערצה, אני רוצה להגיד, למרות שפה אנחנו לא בדיוק אוהבים את המושג להעריץ אדם, אבל בהחלט להרבה כבוד בקרב הקהילה וגם בציבור הישראלי, מהרטה ברוך, שיושבת איתנו כאן, בזכותה היותה שחקנית תיאטרון אבל גם בזכות התכנית 'שגריר' שההישג שלה היה שם פנטסטי, שהרבה בני נוער בקהילה מאוד התגאו בו.

דוד מהרט: אתה יודע, פעם היינו באיזה בית מלון, כשהבאנו את הדמויות האלה לאיזה השתלמות, וכשהמלצרים עמדו שם ואמרו 'מהרטה' והם לא בני הקהילה, ביקשו ממנה חתימה, אמרתי 'ברוך ה', שיש לנו אחת כזו שמישהו רוצה ללכת הביתה ולהגיד מהרטה ברוך חתמה לי'.

דוד מהרט: יכול להיות שלו קוראים ברקוביץ' אבל החתימה שמתנוססת על הדף שלו היא מהרטה ברוך.

דוד מהרט: אז מהרטה, אני רוצה לבקש ממך, אם תוכלי להגיד לנו בכמה מלים על המפגש שלך עם בני הנוער ועם בתי הספר שאנחנו מבקשים ממך ומעוד חברים נוספים להגיע.

מהרטה ברוך: שחקנית, לא שחקנית, גם למדתי באוניברסיטה ויש לי שני תארים, אבל כל זה לא מעניין אף אחד, כולם מכירים אותי כי השתתפתי בתכנית ריאליטי, השגריר, וכן, זה---

מיכאל מלכיאור: לפחות זה תכנית ריאליטי אחרת מאלו שרצות עכשיו.

מהרטה ברוך: אומרים ככה, כן.

מהרטה ברוך: היא יחסית היתה איכותית, נכון.

מהרטה ברוך: והיום אני פה, אני חושבת, כאמא, וגם כאחת הדמויות שמשתתפת בתכנית המדהימה הזו שנקראת תכנית ממני.

מהרטה ברוך: כאמא בצפון תל אביב, לפעמים אני מסתכלת על המעורבות של ההורים בבתי הספר, בגנים, המעורבות היא ברמת הפרטים הכי הכי קטנים, החל מתכניות הלימודים ועד האם הילד שלי קיבל יחס אישי מהמורה או לא, ואני לפעמים מסתכלת על זה ואומרת לעצמי 'מי יהיה שם בשביל התלמידים יוצאי אתיופיה', כדי לדבר בשמם, כדי לעודד אותם, כדי לראות שהמורה באמת מתייחסת אליהם, כדי לראות שהצרכים שלו מתמלאים ואני נמלאת דיכאון, אבל אז אני נזכרת בפרויקטים האלה של הגישור, של המגשרים, שהם מבחינתי האבא והאמא של הילדים האלה, בבתי הספר השונים ברחבי הארץ.

מהרטה ברוך: אני רוצה קודם כל להגיד לכם תודה, מגשרים יקרים, על העבודה הנפלאה שאתם עושים.

מהרטה ברוך: ויצא לי, כאחת המשתתפות בתכנית הזאת של ממני, שמפגישה דמויות מהקהילה עם תלמידים, ולאו דווקא תלמידים יוצאי אתיופיה, אלא עם כיתות שאם שם יש 20% אתיופים ו-80% לא אתיופים, אז גם מזמינים אותנו לדבר עם הכיתה, ויצא לי לבקר בהרבה בתי ספר ובאמת אני רואה את המשמעות ואת המקום החשוב של המגשרים בבתי הספר.

מהרטה ברוך: לפני חודשיים, נדמה לי, התארחתי בבית ספר במגדל העמק, והיה שם ערב שורשים.

מהרטה ברוך: כלל התלמידים עשו עבודות שורשים והיה ערב של מאכלי עדות ובערב הזה, למרות שאחוז התלמידים בבית הספר הספציפי הזה היה יחסית נמוך, אני לא זוכרת כמה, אבל אחד הנמוכים, הנושא או הערב היה בסימן יוצאי אתיופיה, בסימן התרבות האתיופית.

מהרטה ברוך: הוזמנתי לדבר ויצא לי לדבר לתלמידים שהם לאו דווקא אתיופים ויצא לי לראות שהעבודה של המגשר בבית הספר הזה כבר שינתה גם את התפיסה וגם את סדר היום בבית הספר הזה.

מהרטה ברוך: כך שמהבחינה הזאת העבודה שלכם באמת באמת היא עבודת קודש.

מהרטה ברוך: מה אנחנו עושים, הדמויות של ממני, כשאנחנו פוגשים את התלמידים בבתי הספר?

מהרטה ברוך: כל אחד בעצם מנסה לשתף אותם בהישגים שלו וגם הרבה בקשיים שלנו, בקשיים שאנחנו חווינו, בדרך להצלחה שבזכותה אנחנו באים ומדברים בפניהם.

מהרטה ברוך: ובאמת אני מנסה לעשות את זה בצורה הכי גלויה.

חיים אמסלם: אני רוצה לומר שמתחילת הסיור היום אני במסע לימודים די מרגש.

חיים אמסלם: אני אמנם בדרך כלל עוקב אחרי מה שקורה במסגרת העדה האתיופית, גם בכלל תהליך קליטתם, לפעמים בוועדת הקליטה או בוועדות אחרות ולפעמים אני נדהם.

חיים אמסלם: אנחנו ראינו כאן את הסרטון שרק מצביע, ממש בבחינת אפס קצהו, על הפעילות המיוחדת של מרכז ההיגוי לעדה האתיופית ובוודאי, אני מתאר לעצמי שישנם כהנה וכהנה פעולות שאולי הן לא מאורגנות ומסודרות, אבל הן אינדיבידואליות ונדרשות נקודתית במקרה כזה או אחר.

חיים אמסלם: ומה שלפעמים אלה שיושבים על הברזים, קברניטי האוצר, אם אפשר לקרוא להם כך, לא מבינים שחיסכון בחינוך עולה לפעמים אחר כך בריבית דריבית.

חיים אמסלם: הוא עולה ביוקר.

חיים אמסלם: ולכן זה ברור ומובן מאליו שאנחנו כאן היום על מנת להביע תמיכה בפעולות שלכם, לחזק אתכם ונמשיך ללוות אתכם בפעולת הקודש שלכם.

חיים אמסלם: אני רוצה לומר עוד דבר.

חיים אמסלם: כמו כל גלי העלייה, מדינת ישראל היום מתמודדת עם קליטתם והשתלבותם של עולי אתיופיה בארץ ישראל, והשתלבותם תהיה מושלמת כאשר בכל הרבדים של החברה, בעולם הרבנות, בעולם הטכנולוגיה, בעולם הרפואה, בעולם המשפט, בכל המגזרים, בכל הרמות נמצא שם אנשים יוצאי העדה האתיופית.

חיים אמסלם: זו תהיה הצלחה.

חיים אמסלם: זו תהיה הצלחה קודם כל שלכם, אבל גם הצלחה שלנו והצלחה של מדינת ישראל.

חיים אמסלם: תודה רבה.

דוד מהרט: מבחינת לוח זמנים אנחנו אמורים ברגע זה לסיים, אבל אם יש לכם קצת זמן, הייתי שמח שתשמעו עוד אחד או שניים.

דוד מהרט: אז אני רוצה לבקש משרה נגה, שהיא מגשרת בבאר שבע, לדבר.

שרה נגה: קודם כל אני רוצה לברך את חברי הוועדה שבאתם לכבד אותנו.

שרה נגה: כמו שנאמר כבר לפניי, אמרו שהעבודה שאנחנו עושים זו עבודת קודש ומה שאני רוצה להגיד לכם זה שאנחנו כעולים, אנחנו עכשיו קולטים עולים.

שרה נגה: בעבודה שלי אני קולטת הרבה עלייה שישנה כרגע.

שרה נגה: אם זאת אומרת אני עכשיו צריכה להסתכל על הקשיים שהיו לי, איך להקל על העולים שנמצאים עכשיו, שבאים לארץ, שהקליטה שלהם תהיה קלה.

שרה נגה: כידוע, הקליטה של עכשיו, של העולים, זה עוד פן שהם אמורים גם ללמוד שפה וגם ללמוד על היהדות, כשהם שקועים בפן האישי שלהם, שבמעט הם יכולים לשכוח את הקשיים של הילדים שלהם.

מיכאל מלכיאור: אני יכול להשחיל שאלה?

מיכאל מלכיאור: את רואה בעולים שעולים עכשיו, ממש עכשיו, יש הבדל בבעיות אצל הילדים ובצרכים של הילדים שעולים עכשיו לעומת כשאת עלית?

שרה נגה: יש הבדלים.

שרה נגה: אני לא רוצה להעמיק בזה, אבל יש הבדלים.

שרה נגה: זאת אומרת, אנחנו באנו כי הציונות היתה בנו והלמידה והבנייה, והעלייה עכשיו היא קצת שונה וגם ההורים מתבקשים ללמוד יהדות, שזה לוקח מההורות שלהם עוד זמן שהם צריכים להשקיע גם בעצמם, אז אני חושבת שבעבודת הגישור אנחנו מנסים להגיד להורה 'נכון, יש לך את העניינים שלך שאתה אמור לעשות את הדברים בשבילך', אבל יחד עם זה איך לעזור לילדים שלהם כדי שההשתלבות שלהם תהיה קלה בארץ, שהם לא ייפלו בין הכיסאות, אז מאוד חשוב שאנחנו שם בשביל לעזור להם, להכניס אותם יותר בקלות לחברה הישראלית.

שרה נגה: להגיד שזה קל?

שרה נגה: זה לא קל, זה מאוד קשה.

מיכאל מלכיאור: עוד אני מקשה עלייך – יש עכשיו דור שני, דור שנולד בארץ, את רואה שם הבדלים בעבודת הגישור שלכם כלפי ילדים שנולדו בארץ ואת השפה העברית קיבלו בכל זאת בצורה אחרת, כמו כל העולים, או שזה בערך אותן שאלות ואותם אתגרים כמו שהדור הראשון שהגיע לפה?

שרה נגה: האתגרים הם בשני המתרסים הם אותם אתגרים.

שרה נגה: יש את הקשיים, אפילו שהם ותיקים וילדים שנולדו בארץ, שאין להם את השפה לפעמים לתקשר עם ההורים שלהם, שלפעמים המגשר יושב עם אבא ואמא שיושבים שם והוא צריך גם לעשות את הגישור ביניהם, מאחר והם לא תמיד מבינים אחד את השני.

שרה נגה: יש גם מצבים כאלה קריטיים שלפעמים אני אומרת זה מצב שכואב, שהילד לא יכול להגיד להורה שלו את מה שהוא מרגיש.

שרה נגה: שזה הפן של העלייה הוותיקה יותר.

שרה נגה: העלייה של עכשיו, זה אנחנו לא רוצים להגיע למצב הזה שהילד לא יכול להגיד את מה שהוא מרגיש להורה שלו, אלא לתת להם את החיזוקים הנכונים כדי שהילדים שבאים עכשיו הם כן יוכלו להשתלב ולהיות בקשר טוב עם ההורים שלהם.

שרה נגה: את מה שאני מרגיש, אני אוכל לגשת לאבא שלי ולספר לו, כדי שהוא יוכל לתת לי מענה.

שרה נגה: אם ילד עומד באמצע ואומר 'אני לא יכול לספר לאבא שלי, כי אין לי את המלים והאמצעים לספר לו' ואז מה שקורה זה חס וחלילה כפי שאנחנו רואים, שהילדים לא מוצאים את עצמם ונמצאים במקומות לא נכונים, ולי מאוד חשוב שהילדים שלנו, העתיד של מדינת ישראל, שהם יגדלו כמו כל אחד במדינת ישראל, שיידעו לבטא את הרגש שלהם, את השמחה שלהם, את העצב שלהם, כדי להגיע ולהגשים את החלום שלהם ושיהיה להם טוב כמו כל אחד במדינת ישראל.

דוד מהרט: תודה לשרה.

דוד מהרט: לפני שהיושב ראש מסכם, אני רוצה להגיד משפט אחד או שניים, ברשותך.

דוד מהרט: אחד, הצוות שלנו מורכב, אכן, מכ-50 מגשרים, אבל יש שמונה אנשים שעובדים ברמה המחוזית, שמלווים את נושא הקליטה גם ברמה העירונית.

דוד מהרט: כל אחד מהם אחראי על כשמונה יישובים, שהוא גם אחראי על המגשרים, אבל גם הוא מסתכל על כל מה שקורה.

דוד מהרט: למשל יש לנו את הדר אהרן, שהיא מלווה את נושא קליטת עולי אתיופיה, במיוחד בפתח תקווה, אתם מכירים את כל הבעיות.

דוד מהרט: ויש לנו את נורה, באזור ירושלים, שושנה באזור באר שבע, וזהבה וצוות גדול שמלווה את הפעילות שלנו גם ברמה המחוזית.

חיים אמסלם: עבודת המגשר, חוץ מאשר העבודה שלו בבית הספר, בין המורים לבין התלמידים, היא בעצם בתוך הקהילה, במשפחות, באמצע הבעיות של המשפחות?

דוד מהרט: תראה, הצוות שלנו בנוי בזה שיש מטה, יש אנשים ברמה המחוזית שמסתכלים ברמת-על על כל מה שקורה, ומלווים את התכניות ואת המגשרים וגם מסתכלים על כל הנושא של הקהילה.

דוד מהרט: התפקיד של המגשר הוא להיות בבית הספר ולהיות מתווך בין תרבותי ופה אני גם רוצה לסייג ולהגיד שהמגשרים הם לא ההורים של הילדים, הם לא המורים שלהם, הם לא הילדים שלהם, אני קורא להם 'במאים', הם צריכים לאפשר למורים לתפקד כמו שהם צריכים לתפקד, שהרבה פעמים המורים לא מתפקדים בגלל בעיות של שפה, הבדלים תרבותיים.

דוד מהרט: גם להורים יש את אותו דבר, וכפי שאמרה שרה, הרבה פעמים צריך גם לתווך בין הורים לילדים.

דוד מהרט: כבוד הרב, הבעיות של ילידי הארץ הן שונות, אבל לפעמים הן אפילו קשות יותר.

דוד מהרט: אנחנו קוראים לזה 'בעיות תוצרת כחול-לבן', הן מורכבות יותר.

דוד מהרט: אנחנו מתמודדים עם בעיות שהן בתחום הפלילי, בתחום הרגשי.

דוד מהרט: כלומר יש שם בעיות מורכבות יותר, כך שהמגשר עוסק, אבל כשיש בעיה, אם צריך ללכת לבית, מבקר, אם צריך להזמין את ההורים, אבל ידאג שילך ביחד עם המחנך, בדרך כלל, כמו שאמרתי, לא מחליף, אבל בהחלט נכנסים לנישות בתחום, אפשר להגיד הפסיכולוגי, בתחום הסוציולוגי.

דוד מהרט: כן, בהחלט אפשר להגיד.

חיים אמסלם: יש קשר בין המגשרים הללו לבין הקייסים של הקהילה?

דוד מהרט: תראה, הקייסים שלנו הרבה פעמים, לא בכל המקומות יש קייסים, אבל בחלק מהמקומות שיש, הם נדבך מאוד חשוב בקהילה.

דוד מהרט: גם בזהות.

דוד מהרט: אם יש חג הסיגד, למשל, האדם הכי מתאים לבוא לבית הספר ולספר, זה הקייסים, כך שבהחלט יש שיתוף פעולה.

דוד מהרט: כבוד הרב, אני אגיד רק ברשותך.

דוד מהרט: אנחנו משתדלים לעשות את העבודה שלנו, ואני חושב שאנחנו מצליחים, ואני רוצה להגיד, שהעניין של המכרז, לא רציתי לדבר עליו, אבל היום פורסם, אני לא יודע אם אתם יודעים, הודיעו לי היום שהמכרז על מרכז ההיגוי יצא היום לפרסום בעיתונות.

דוד מהרט: אני רוצה להגיד – תראו, אנחנו לא חרדים לעניין של הפרנסה שלנו, אנחנו יכולים למצוא עבודה, אני מאמין, אבל אני רוצה להגיד שהשירות שהאנשים האלה נותנים, האמון שהאנשים האלה יצרו בקרב ההורים, זה לא... העניין של המכרז זה לא סתם להחליף אנשים ולהגיד 'טוב, בואו, אנחנו פיטרנו אתכם, יבוא זכיין אחר, יביא אנשים אחרים', זה הקשר, האמון שאנשים יוצרים עם אנשים, בזיעה רבה הוא נרכש.

דוד מהרט: הידע, המיומנויות שמרכז ההיגוי במשך 13 שנים ייסד ואגם אותו במסגרת האגודה לקידום החינוך, אם יבוא כל ארבע שנים זכיין אחר, כלומר הכל מתחיל מבראשית.

דוד מהרט: כך שאני רוצה להגיד שאנחנו רוצים לעשות באמונה ובהתלהבות, אבל אנחנו רוצים שהנושא של המכרזים אם אפשר שיעבור מהעולם.

דוד מהרט: אגב, אני מבין שמשרד החינוך בעיקרון מסכים לזה שהמכרזים יעברו, כנראה, הבעיה היא מול האוצר, אבל זה דבר שבהחלט היינו מאוד רוצים שיעבור, כי אני גם רוצה להגיד שלא הייתי רוצה בהחלט שאנשים שעובדים יום ולילה יעבדו בתנאי שכר מינימום ובתנאי עבדות, כי בכל זאת הם אנשים משכילים, מנוסים, שעושים את העבודה, ראוי שיתוגמלו ולא שמי שיפעיל את המגשרים יהיה מישהו שמציע את השכר הנמוך ביותר.

דוד מהרט: אז, שוב, תודה רבה לכם שבאתם אלינו וכבוד הרב יסכם.

מיכאל מלכיאור: אני רק אתן שני משפטים לחבר כנסת שהגיע זה עתה, חבר הכנסת שכיב שאנן, שהוא גם חבר כנסת חשוב שמייצג את הכלל, אבל גם מייצג במיוחד את העדה הדרוזית במדינת ישראל.

שכיב מוראד שנאן: תודה, כבוד היושב ראש.

שכיב מוראד שנאן: אני פשוט רוצה שהחברים יידעו שאני מצדיע להם.

שכיב מוראד שנאן: עצם העובדה שאני יושב פה ורואה קבוצה כזו גדולה של מגשרים שנקלטו כל כך יפה והם כבר החלק שמייצר את הקשר בין הקהילה הישראלית הטיפוסית, שקלטה את החברים האלה, הם כבר קולטים את הבאים, ואני יודע כמה היה קשה לסגור את הרשימה של החברים שנשארו וכיום מתחילים לעלות מאתיופיה.

שכיב מוראד שנאן: הייתי שותף לריכוז של אותה רשימה כשהייתי היועץ הבכיר של שר הפנים.

שכיב מוראד שנאן: אני מכיר את החברים האתיופים משנת 1983, 1984.

שכיב מוראד שנאן: כשהייתי סטודנט באוניברסיטת תל אביב, יצא לי לגור עם אחד החלוצים שהגיעו באותה תקופה להיות סטודנטים, ללמוד עברית, במעונות של אוניברסיטת תל אביב ומשם למדתי ועקבתי לאורך כל השנים אחרי ההתקדמות של הקליטה של הקהילה האתיופית.

שכיב מוראד שנאן: אני שמח שהם איתנו ואני רוצה להגיד להם שיש להם יותר מ-2 נציגים בכנסת.

שכיב מוראד שנאן: גם אני מרגיש נציג שלכם, כי אתם יודעים, תחושות הקיפוח שהבן אדם חש מקופח, יש הזדהות מקופחים, אז לבי לבי איתכם ואני באמת אוהב אתכם ומאחל לכם שגם החברים החדשים שיגיעו, שלא יעברו בקליטה שלהם מה שאתם עברתם.

שכיב מוראד שנאן: תדאגו להם שייראו אחרת.

שכיב מוראד שנאן: תהיו בריאים.

מיכאל מלכיאור: תודה על הדברים החשובים.

מיכאל מלכיאור: כיוון שרצינו להיות פה הרבה יותר, אבל זה תמיד הגורל, לפחות שלנו כחברי כנסת.

מיכאל מלכיאור: אתם יכולים להעמיק ולהרחיב, אבל אנחנו תמיד עובדים, אני מקווה לא שטחית, אבל בלחץ של זמן.

מיכאל מלכיאור: אני קודם כל רוצה להודות למר דוד מהרט ולכל הצוות שלו על היוזמה, גם של היום הזה, באמת כל הכבוד לך.

מיכאל מלכיאור: אני זוכר גם את העבודה בינינו, הרבה לפני שהיית בתפקידך הנוכחי, ובאמת גדלת והגדלת וגידלת גם דור של מנהיגים ראויים לחיקוי וזה בעצם הסוד של כל הנושא, החינוך.

מיכאל מלכיאור: היום, היום הראשון של הלימודים, וזה הסוד.

מיכאל מלכיאור: לגבי החלטות פורמליות – קיבלנו כבר החלטות במקום הקודם שהיינו.

מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה לקבל החלטה משותפת של ועדת החינוך, קודם כל לחזק את ידי העוסקים במלאכה, באכסניה הזאת, גם האכסניה של האגודה לקידום החינוך ושל כל העבודה הנפלאה שנעשית בשילוב בין הפנימייה לבין בתי הספר, גם במקום הזה, שזה שילוב ייחודי מאוד, ואנחנו כולנו רוצים לחזק את ידי מרכז ההיגוי.

מיכאל מלכיאור: אתה לא יכול להחליף, זה לא עניין של חברות כח אדם.

מיכאל מלכיאור: גם אם יביאו אנשים מהעדה, זה לא הסיפור.

מיכאל מלכיאור: זה ההשקעה, השקעה אמיתית בחינוך, שאתה מפתח מנהיגות, אין לזה תחליף.

מיכאל מלכיאור: בתוצאות שהיו של כל המבחנים הבין לאומיים, כשכולם היו עצובים, אני הייתי שמח.

מיכאל מלכיאור: באו, שאלו אותי בתכנית טלוויזיה 'למה אתה כל כך שמח שמצאנו את עצמנו במקום אחרון בעולם המפותח?

מיכאל מלכיאור: ' אמרתי 'אני שמח, כי זה מראה שיש תוצאה ישירה בין השקעה לבין התוצאה, גם בחינוך' וכשההשקעה כל כך ירדה בשנים של הקיצוצים הקשים בחינוך, אז יש לזה תוצאה.

מיכאל מלכיאור: מה הפלא?

מיכאל מלכיאור: אני למדתי את זה גם מהעבודה עם הקהילה האתיופית ביתא ישראל, שאני אוהב מאוד את השם גם, שהתחילה הקהילה ואנחנו עבדנו בבית ציפורה, אחרי שבנינו את המרכזים, ראיתי שהילדים האתיופים, מה הפלא באמת?

מיכאל מלכיאור: כשאתה משקיע, נותן חינוך ראוי ומצוין, אז הם התלמידים המצטיינים בכל מקום.

מיכאל מלכיאור: כמו כל הילדים האחרים.

מיכאל מלכיאור: זה באמת פלא גדול?

מיכאל מלכיאור: זה לא שונה מכל הילדים האחרים.

מיכאל מלכיאור: ויש לנו חובה באמת של מדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: עשינו באמת צעד גדול, שאני חושב שהוא צעד משמעותי, היסטורי, ציוני, יהודי, כלל ישראלי, באמת דבר עצום, שהגיעה העלייה הזאת אלינו.

מיכאל מלכיאור: לא רק עלייה מצפון, אלא גם עלייה מדרום, ואנחנו נפגשנו פה.

מיכאל מלכיאור: אני בא מהצפון, מסקנדינביה, כל אחד פה בא, ואנחנו נפגשנו פה, במדינת ישראל ונפגשנו פה ואנחנו נקלטים פה ביחד, בתוך החברה הישראלית וההשקעה הזאת והניסיון של מרכז ההיגוי, אין תחליף.

מיכאל מלכיאור: זה לא עניין להוריד את הסטנדרטים שלכם כדי לזכות במכרזים המטופשים האלה.

מיכאל מלכיאור: באמת שניצחון הביורוקרטיה על האמת והערכים ואנחנו לא נאפשר את זה, אני אומר את זה מראש.

מיכאל מלכיאור: אנחנו לא נאפשר את זה.

מיכאל מלכיאור: כבר נפגשנו עם ראשי משרד החינוך על זה, הוועדה לא תאפשר את זה.

מיכאל מלכיאור: אם זה רק לצאת ידי חובה, כדי להשביע את רצון אי אילו פקידים במשרד האוצר, אז מילא, נצא ידי חובה, אבל ברגע שבאים ומסכנים מפעל כל כך חיוני, אנחנו לא נאפשר את זה מצד הכנסת, אנחנו איתכם.

מיכאל מלכיאור: ואני מודה לכם, לכולכם.