ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 17, פרוטוקול מספר 519, 2008-07-29 14:00

יצחק גלנטי: שלום, אני פותח את ישיבת הוועדה.

יצחק גלנטי: אני אודה למציעים לפתוח את הדיון.

ניסן סלומינסקי: הנושא שהעלינו הוא רק קטע מתוך מכלול שלם.

ניסן סלומינסקי: מאחר וזה עלה נדבר רק על הקטע הזה, תוך תקווה שנוכל להזיז משהו.

ניסן סלומינסקי: משרד הרווחה שלח את המפקח, שהוא האיש שעוסק בחינוך ובפיקוח ולא בחלק התקציבי, ולן אני לא יודע אם הוא יוכל לסייע בידנו.

ניסן סלומינסקי: הייתי שמח אם המנכ"ל או מטעמו, שיכול לפתור את הנושא, היה מגיע לכאן.

ניסן סלומינסקי: הסוגיה נוגעת לילדים שיצאו מבית ההורים בגיל צעיר בגלל שהם לא יכולים להיות בבית ההורים והם מחונכים בפנימיות.

ניסן סלומינסקי: הם נקראים ילדי אומנה.

ניסן סלומינסקי: רוב המקומות האלה עושים חייל ועבודה אדירה.

ניסן סלומינסקי: הם משקמים ונותנים בית ומחסה לאותם ילדים.

ניסן סלומינסקי: במשך הזמן הם הופכים להיות הבית של הילדים הללו.

ניסן סלומינסקי: לחלק גדול מהילדים גם אין קשר עם הבית המקורי.

ניסן סלומינסקי: הכל טוב ויפה עד אשר הילד מגיע לגיל 18.

ניסן סלומינסקי: בגיל 18 המדינה אומרת לילד: אתה כבר ילד גדול, שלום, לך.

ניסן סלומינסקי: לאן ללכת?

ניסן סלומינסקי: לא חשוב.

ניסן סלומינסקי: אף אחד לא שואל.

ניסן סלומינסקי: זו טראומה נוראה.

ניסן סלומינסקי: גם לילד רגיל בבית רגיל זה לא פשוט לצאת מן הבית בגיל 18, אבל לו תמיד יש את העורף של הבית, של ההורים, של המשפחה המחבקת.

ניסן סלומינסקי: לילד הפנימייה אין כלום.

ניסן סלומינסקי: הבית היחיד שיש לו הוא בית האומנה, ואם הוא הולך משם אין לו לאן ללכת.

ניסן סלומינסקי: אנחנו במו ידנו הורסים את כל מה שבנינו במשך השנים.

ניסן סלומינסקי: את כל מה שהמדינה השקיעה בבתי אומנה אנחנו הולכים להרוס בגלל שאין המשך.

ניסן סלומינסקי: כרגע אנחנו מתמקדים בזה שאחד הפתרונות שהיו לחלק מהילדים הללו, הם פנימיות בהן הילדים הללו מוצאים את ביתם המשני והקטן גם לאחר גיל 18, גם אם הולכים לצבא או לשירות לאומי.

ניסן סלומינסקי: זה הוכיח את עצמו.

ניסן סלומינסקי: אנחנו לא מדברים על כל הילדים, כי חלק מהילדים נשארים בפנימיות וזה מבורך מאוד.

ניסן סלומינסקי: יש לנו פנימיות שלנו, ואני רואה שם דברים נפלאים.

ניסן סלומינסקי: חלק מלווים על ידי אותן הפנימיות, וחלק צריכים את אותן הפנימיות שמומנו כפרויקט ניסיוני על ידי גופים שונים.

ניסן סלומינסקי: כעת התקופה של ה-3 שנים הסתיימה, וצריך להמשיך את זה.

ניסן סלומינסקי: להערכתי זה הצליח, ואני לא חושב שיש מי שיכול לומר שזה לא הצליח לגבי אותם ילדים.

ניסן סלומינסקי: אנחנו מגיעים לאחד מהאבסורדים שמלווים את המדינה שלנו, והוא שיש כסף במשרד הרווחה המיועד לזה, יש גופים חיצוניים שמוכנים לתת אם המדינה תיתן, ובכל זאת לא מצליחים להביא את הסוס למים או את החתול לחלב.

ניסן סלומינסקי: אתה רואה את הכסף עומד שם, את הגופים יושבים פה ואת הילדים נזרקים מהפנימיות.

ניסן סלומינסקי: למה זה קורה?

ניסן סלומינסקי: כיוון שכנראה שיש נוסחה שהסכום של ה-900,000, שבגינו הגופים האחרים יתנו יותר מ-1,000,000 שקלים, והוא לא יכול לעבור למען המטרה הזו.

ניסן סלומינסקי: בגלל ניסוחים או הגדרות כאלה ואחרות, הכסף לא עובר, הגופים האחרים לא משתתפים בהוצאה וסוגרים את הפנימיות.

ניסן סלומינסקי: מה נגיד לילדים האלה?

ניסן סלומינסקי: איך נסתכל בעיניים שלהם?

ניסן סלומינסקי: מנכ"ל משרד הרווחה, נחום איצקוביץ, הוא אדם עם לב שמוכן ויודע לדלג על כל הנקודות הבירוקרטיות האלה.

ניסן סלומינסקי: יש את הכסף, תעבירו אותו ואחר כך תשברו את הראש כיצד למצוא את ההגדרות המדויקות.

ניסן סלומינסקי: קודם כל תעבירו את הכסף כדי שלא ייסגרו הבתים ואפשר יהיה להמשיך.

יולי יואל אדלשטיין: אין לי הרבה מה להוסיף על דברי חברי.

יולי יואל אדלשטיין: בפני כולנו נמצא מסמך שהכינה מחלקת המחקר והמידע.

יולי יואל אדלשטיין: אני הייתי רוצה להפנות את תשומת הלב שלנו לטבלה הנמצאת במסמך הזה, הנוגעת לשאלה מה קרה עם הילדים חסרי עורף משפחתי לאחר שסיימו את הפרויקט בגיל 18.

יולי יואל אדלשטיין: הנתונים מדברים בעד עצמם.

יולי יואל אדלשטיין: הנתון החיובי של אלה ששבו להוריהם מצביע על 18%.

יולי יואל אדלשטיין: בפילוח אחר, אנחנו רואים שיותר משליש מהילדים האלה נמצאו אחר כך בסיטואציות שהם לא ממש בקשר עם הוריהם והם משוטטים.

יולי יואל אדלשטיין: ילדים שאבדו קשר עם הפנימייה הם 15%, וכו'.

יולי יואל אדלשטיין: אפילו נתונים, לכאורה, חיוביים, כמו גיוס מיידי או מכינה קדם צבאית, הם עדיין לא פתרון מלא.

יולי יואל אדלשטיין: מי שנמצא בצבא צריך להגיע לאן שהוא בסוף שבוע.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מבינים את הנתונים הללו, ומכירים אותם מחוקים אחרים ודיונים אחרים.

יולי יואל אדלשטיין: אני מצטרף לבקשת חה"כ סלומינסקי, שאנחנו ננסה למצוא פתרון אמיתי ויעיל.

יולי יואל אדלשטיין: אני מבין שהמשאבים במשרד הרווחה קיימים, וגם היחס הוא חיובי.

יולי יואל אדלשטיין: אישית שאלתי את השר הרצוג במהלך שעת שאלות במליאה את השאלה, והוא השיב שאין בידו נתונים ושאני אעביר לו את הנתונים.

יולי יואל אדלשטיין: אני מיד העברתי לו את הנתונים.

יולי יואל אדלשטיין: אני מקווה מאוד, שנגיע לפתרון שיאפשר גם לקואליציית הארגונים להצטרף למדינה ולהמשיך לתמוך.

דן שניט: אני יושב כאן כמתנדב יו"ר העמותה "ילדים בסיכוי", שהיתה פרוייקטור שהפעיל את המערכת הזו עם הקואליציה הנכבדה של הגופים והארגונים שחברו יחד והכירו בחשיבות.

דן שניט: באו נדבר ברחל בתך הקטנה.

דן שניט: מה שקורה הוא, שכל שנה, לצערנו, ילדים שהבית שלהם הרוס ופוגע מגיעים לפנימיות.

דן שניט: אלה פנימיות שמשרד הרווחה אחראי ומפקח עליהם, ושם נותנים להם את מה שניתן כדי שהם ישתקמו ויגיעו לבגרות.

דן שניט: אחרי השקעה משמעותית של 7-8 שנים בממוצע, שיכולה להגיע ל-500,000 שקלים שהילדים משקיעה בשנים האלה בילד עד אשר הוא מגיע לשלב הבגרות.

דן שניט: אנחנו מוצאים את עצמנו במציאות שבתוך האוכלוסייה הזו ישנו ציבור – על פי בדיקה סטטיסטית מדובר בכ-400 ילדים מדי שנה, שאין לו בכלל עורף משפחתי אחרי שהוא הגיע לגיל 18.

דן שניט: כאשר הילדים האלה מגיעים לגיל 18 אומרים להם: הסתיים הגיל שבו אנחנו אחראים כלפיכם.

דן שניט: סוגרים את השער בצורה הציורית, והם אמורים להסתדר לבד בחיים.

דן שניט: אני לא רוצה לספר לכל אחד שהוא אב כאן, מה קורה וכמה זמן מלווים את הילדים אחרי גיל 18.

דן שניט: אני גם לא רוצה להביא פנימה הורים שלא הצטיינו ושהילדים שלהם הגיעו לפנימיות, ובכל זאת יש לילד קהילה לחזור אליה.

דן שניט: ישנם ילדים, ומדגם לא מייצג שלהם, שהיום נמצאים מחוץ למסגרת כלשהי ויכולים להתגלגל למקומות בהם המדינה תשקיע בהם אחר כך יותר, הגיע לכאן.

דן שניט: אחרי שאלה הגיעו לגיל 18, הם צריכים להתגייס, שגם אז צריך ליווי, הכוונה והכנה, בעיקר אם אין להם עורף.

דן שניט: חלקם מסיבות כאלה ואחרות צריכים להסתדר בעבודה, והם צריכים שתהיה להם מיטה, קורת גג.

דן שניט: זו זכות יסוד בסיסית אלמנטארית שבלעדיה, ברור שהשוטטות תביא אותם לאן שתביא אותם.

דן שניט: אנחנו גילינו וזיהינו את זה לפני כ-5 שנים.

דן שניט: רקמנו תוכנית שיצאה לדרך לפני 3 שנים.

דן שניט: בקואליציה שבה היו כל הארגונים הנכבדים, שיש להם פה ייצוג, הצלחנו לאגום משאבים ולגרום לכך שיהיה מקום מגורים לבחור צעיר בן 18.

דן שניט: בנוסף, איש מקצועי המלווה ומדריך אותו בשאלות של כישורי חיים: איך להסתדר בצבא, איך לא להישבר ולערוק מיד מן הצבא, איך לפתוח חשבון בנק, איך לא לשבור את הכלים, איך לא להגיע למקום שאנחנו לא רוצים שהוא יגיע.

דן שניט: הפרויקט הזה לווה במחקר של המוסד לביטוח הלאומי.

דן שניט: הבדיקה נעשתה על ידי פרופ' מהאוניברסיטה העברית שהוציא שני דוחות ביניים, מהם עולה בברור שהילדים האלה שקיבלנו קורת גג והדרכה, נמצאים בקהילה, מסתדרים ומשתלבים ויש להם סיכוי.

דן שניט: כאשר מסתיימת תקופת ניסוי, אם אתה לא ממשיך אותה אתה מצהיר בפירוש שזה עובד יופי, זה חשוב, זה חוסך השקעה של 500,000 שקלים בממוצע בכל ילד כזה, אבל ניסוי מוצלח כזה מעכשיו עוצר.

דן שניט: האבסורד הוא, שהחברה האזרחית, אותם ארגונים שחברו יחד הכירו בחשיבות וכל אחד נתן לזה עדיפות והקצה מהמשאבים המוגבלים, מהתרומות.

דן שניט: כולם בסופו של יום משיגים תרומות לעניין הזה, כולל אנו עצמנו, ורוצים ללכת עם זה קדימה.

דן שניט: אנחנו באים למדינה ואומרים: הכרת בחשיבות, יש לנו תכתובת עם האנשים מקבלי ההחלטות במשרד הרווחה שמודים שזה פרויקט חשוב, ואז ישנו מחסום בירוקרטי.

דן שניט: המשאבים שהם חשבו שהם יוכלו להעמיד לצורך העניין מיידית, אופן ההקצאה שלהם מבחינת החשיבות הוא כזה שזה לא בר ביצוע ולא ניתן לקחת את המשאבים האלה על מנת לתרגם אותם לאותו נושא.

דן שניט: המשאבים האלה הם גם כן לילדים ולפנימיות.

דן שניט: אנחנו לא מבקשים לקחת מקשישים.

דן שניט: זו בדיוק אותה הקצאה.

ניסן סלומינסקי: מי בקיא בנקודה הזו?

ניסן סלומינסקי: למה ה-900,000 השקלים האלה לא יכולים לעבור?

דן שניט: יש לי את כל הכבוד לבנצי, ואנחנו עובדים יום-יום בשיתוף פעולה.

דן שניט: עם זאת, היה בעיני תמוה שדרג הניהול מקבל ההחלטות אינו נמצא כאן.

דן שניט: אני משאיר סימן שאלה למה זה קרה.

דן שניט: אז היינו מקבלים את התשובות ומחפשים דרך לצאת עם החלטה שמדרבנת את הגורמים לשנות את המצב.

דן שניט: דבר אחרון שאני רוצה לומר הוא, שאין לנו זמן.

דן שניט: לא יכולות לקום פה ועדות.

דן שניט: מה שקורה הוא, שהזמן שבו אנחנו צריכים לאכלס מחדש את הדירות הקיימות הוא יולי.

דן שניט: כאשר נגמר חוזה ואתה לא יכול לעמוד בו, אתה אומר לבעל הבית: קח את הדירה בחזרה כי אין לי כסף לחדש את השכירות.

דן שניט: המשמעות היא, שישנם בוגרים בני 18-20, שנמצאים היום על הדשאים, מסתובבים, כאשר הם נפלטו מכל מיני מערכות.

דן שניט: אנחנו דוגמת החלב שבדלי.

דן שניט: מילאנו את הדלי במשך שנים, כדי שהם יהיו מסוגלים להשתלב בקהילה.

דן שניט: אנחנו, מדינת ישראל, השקענו בזה הון עתק, ועכשיו אנחנו מוכנים לשפוך את הדלי עם כל החלב.

דן שניט: אני לא מדבר על מאות או אלפים, אלא על הקצה של הילדים שלא ניתן למצוא להם שום פתרון בקהילה.

דן שניט: אנחנו חייבים להתגייס לטובתם.

דן שניט: אני מבקש שמכאן תצא קריאה שתאמר למשרד הרווחה, שבמהלך סוף יולי ועד ה-5 באוגוסט יימצא הפתרון כדי לא לשלוח את כולם לדשאים.

דן שניט: אם מייבשים את הדשאים, כי זה מה שיקרה בהעדר מים, אז גם דשאים לא יהיה להם.

דן שניט: גם את זה ניקח מהם.

דן שניט: אני הייתי קצת נרגש, וזה משום שאני מרגיש כפה לילדים האלה.

דן שניט: כמתנדב אני יכול להרשות לעצמי לעשות זאת ולומר: אין לנו זמן.

דן שניט: ההחלטה היתה צריכה להתקבל אתמול.

דן שניט: לא ועדות, לא ועדות בדיקה או בירורים, אלא החלטות על כל מה שמשתמע מזה.

דן שניט: הייתי שמח, אם היינו מאפשרים גם לאותם צעירים להסביר לנו את העניין.

יצחק גלנטי: בשלב זה נעבור לנגועים בדבר.

יצחק גלנטי: אני אשמח לומר לכם, קחו אותי כדוגמא.

יצחק גלנטי: אני לא נפלטתי משום מקום, אבל גם אני הייתי בחזקת ילד בודד בשעתו והגעתי לכנסת.

יצחק גלנטי: אולי גם לכם יש סיכוי.

יצחק גלנטי: אני רוצה לפנות לאושרת לספר את סיפורה.

אושרת כנפו: אני רוצה לספר את הסיפור שלי, כדי שתבינו מאיפה באתי ואיפה אני היום.

אושרת כנפו: אני גדלתי בפנימייה מגיל 13 עד גיל 18.

אושרת כנפו: היה לי מקום, היו לי אנשים שתמכו בי כמו הורים.

אושרת כנפו: היה לי אוכל, היתה לי מיטה.

אושרת כנפו: הגיעה התקופה שסיימתי את כיתה יב', הגענו לצומת דרכים ולא ידעו מה לעשות איתי.

אושרת כנפו: יצאתי לתקופה של שבוע, חזרתי לפנימייה ואמרתי להם שאין לי איפה להיות.

יולי יואל אדלשטיין: לאן יצאת?

יצחק גלנטי: האם שבוע הסתובבת בחוץ בדשא?

אושרת כנפו: הסתובבתי בין חברות.

אושרת כנפו: היתה לי תקופה של כמה חודשים, בין יולי עד חודש ספטמבר שבו הייתי אמורה להתגייס.

אושרת כנפו: הגעתי לפנימייה ואמרתי להם: אין לי איפה להיות.

אושרת כנפו: הם הציעו לי לשמש כמדריכה משנית לכיתות ז' עד לגיוס.

אושרת כנפו: בתחילת שנת הלימודים הפנימייה לא יכלה להחזיק אותי עוד, כי היא היתה צריכה את החדר לילדים חדשים שהגיעו לפנימייה.

אושרת כנפו: הם אמרו לי: או שתמצאי איפה להיות עד הגיוס, או שנקדים את הגיוס.

אושרת כנפו: אני אמרתי שאני מוכנה להקדים את הגיוס.

אושרת כנפו: התגייסתי ב-21 לאוגוסט 2005, ואז אמרו לי שימצאו לי מסגרת שבה אוכל להיות ולישון.

אושרת כנפו: התגייסתי כמובן למסגרת של בסיס סגור, אבל עדיין בסופי שבוע כאשר כל החיילים היו הולכים הביתה אני הייתי נשארת בבסיס לבד.

אושרת כנפו: אמרו לי שיש הגדרה של "חייל בודד".

אושרת כנפו: סיפרתי שאין לי קשר עם האמא מגיל מאוד צעיר, וכי אני לא מכירה את אבי.

אושרת כנפו: החליטו לנסות ולהשיג לי מעמד של "חייל בודד".

אושרת כנפו: הניסיון כשל לפחות 4 פעמים.

אושרת כנפו: כאשר הצלחתי לקבל את המעמד הזה, זה היה אחרי שנה ו-4 חודשים.

אושרת כנפו: בדרך כלל הם מבקשים לבוא לביקור בית כדי לדעת אם אפשר לעשות שלום בית.

אושרת כנפו: במקרה שלי לא היה לאן להגיע.

יצחק גלנטי: אמרת שלא הצלחת.

יצחק גלנטי: למה הכוונה?

אושרת כנפו: האם אני לא הצלחתי?

אושרת כנפו: הם לא הצליחו.

אושרת כנפו: אין להם לאן ללכת.

אושרת כנפו: הם רצו ללכת לביקור בית, כדי לראות האם יש אפשרות שאני ואמא שלי נוכל להסתדר.

יצחק גלנטי: אבל אמרת ש-4 פעמים ניסית לקבל מעמד של "חייל בודד".

אושרת כנפו: כן.

אושרת כנפו: הם שלחו את התזכיר לתל השומר, המקום בו נמצאת האגודה לחיילים בודדים, ושם אמרו שאני לא עומדת בקריטריונים של חיילת בודדת.

יולי יואל אדלשטיין: כי חייל בודד הוא רק חייל שהוריו נמצאים בחו"ל.

יצחק גלנטי: בגלל שיש לך אמא בארץ, לא יכולת לקבל את המעמד של "חייל בודד".

ניסן סלומינסקי: יש לה אמא, אבל אי אפשר לאתר את האמא.

יצחק גלנטי: לכן, לא ענית על הקריטריון של חייל בודד.

יצחק גלנטי: חייל בודד הוא רק מי שהוריו בחו"ל.

ניסן סלומינסקי: או נפטרו בתאונת דרכים או ברצח.

אושרת כנפו: כן.

אושרת כנפו: לאחר 8 חודשים מהיום בו התגייסתי, הם החליטו לתת לי ללון בבית החייל בתל אביב.

אושרת כנפו: בזמנו היו קיימים 4 בתי חייל.

אושרת כנפו: אחרי חודשיים סגרו 3 בתים, ונשאר רק בית השריון.

אושרת כנפו: גרתי בתוך חדר עם 6 בנות עם 3 מיטות קומותיים.

אושרת כנפו: בחורף הייתי צריכה לחלות יחד איתם.

אושרת כנפו: מקלחת ושירותים היו משותפים לכל הקומה.

אושרת כנפו: היו שם תנאים מאוד קשים, ובכל זאת גרתי ככה שנה וחצי.

יצחק גלנטי: זה בזמן השירות.

יצחק גלנטי: מה בהמשך.

יצחק גלנטי: בת כמה את היום?

אושרת כנפו: היום אני בת 22.

אושרת כנפו: אחרי שנה ו-4 חודשים קיבלתי סוף-סוף את המעמד של "חייל בודד בחריגה", שזה מעמד של "חייל בודד" ברמה מאוד גבוהה.

אושרת כנפו: כאשר "חייל בודד" משתחרר, הכוונה לחיילים משוחררים נותנת אופציה להישאר עד 3 חודשים בבית החייל.

אושרת כנפו: את החודש הראשון הוצאתי בהרבה כוח.

אושרת כנפו: אתה צריך לשכנע אותם שאתה ממש צריך את זה.

יצחק גלנטי: מה קרה לאחר מכן?

אושרת כנפו: אחרי חודשיים הם לא הסכימו יותר לתת לי לינה בבית החייל.

אושרת כנפו: בכוחות עצמי שכרתי דירה בתל אביב, מבלי שידעתי איך להתנהל עם כסף.

אושרת כנפו: לכן, אחרי חודשיים וחצי מצאתי את עצמי בלי בית ובלי עבודה.

דן שניט: אנחנו לא נותנים רק דירה, אלא גם מעמידים לצדם מדריכה.

יצחק גלנטי: האם את היית מלווה על ידי עוזרת כזו?

אושרת כנפו: לא היה לי כלום.

דן שניט: היא לא הגיעה לפרויקט.

אושרת כנפו: אחרי חודשיים וחצי מצאתי את עצמי בלי בית.

אושרת כנפו: במשך שבועיים ישנתי ברחוב בתקופה של חורף קשה.

אושרת כנפו: הייתי ישנה מתחת לבניינים, בין סמטאות ובגנים.

יצחק גלנטי: כמובן שלא יכולת לעבוד.

אושרת כנפו: עבדתי, כדי שיהיה לי משהו לאכול.

יצחק גלנטי: האם היו לך חברות מהצבא?

אושרת כנפו: היתה לי חברה אחת שהיתה איתי לאורך כל התקופה, שגם נכנסה לפרויקט.

אושרת כנפו: ליווינו אחת את השנייה בכל מצב.

אושרת כנפו: יום אחד קמתי עם חבלות קור ולא יכולתי להגיע לעבודה, ולכן הגעתי להכוונה לחיילים וישבתי שם עם התיקים ועם הסירחון שלי ולא הסכמתי ללכת.

אושרת כנפו: איריס יודעת איך הייתי נראית באותו זמן.

אושרת כנפו: התיישבתי שם, ואמרתי להם: ביקשתי מכם כל עזרה אפשרית, אין לי לאן ללכת ואין מי שיכוון אותי.

אושרת כנפו: אני נשארת פה.

יצחק גלנטי: באיזה מצב את נמצאת היום?

אושרת כנפו: שבוע לפני הם נתנו את המספר של הפרויקט להכוונה לחיילים משוחררים.

אושרת כנפו: הם נתנו לי את המספר, ואני התקשרתי לאיריס.

אושרת כנפו: כבר באותו יום ישנתי אצלה כמה ימים, ולאחר כמה ימים היא מצאה לי בית.

אושרת כנפו: אחרי שבוע התחלתי ללמוד ולעבוד.

אושרת כנפו: היום אני גרה בפרויקט בחדרה.

יצחק גלנטי: האם את רואה עצמך בשלב מסוים נוטשת את הפרויקט הזה?

אושרת כנפו: בטח.

אושרת כנפו: כאשר אני אמצא את עצמי.

אושרת כנפו: כאשר אני אהיה מסוגלת לצאת החוצה, כאשר אני אסיים את הלימודים.

יצחק גלנטי: מה את לומדת?

אושרת כנפו: אני משלימה בגרויות ולומדת לקראת הבחינה הפסיכומטרית.

אושרת כנפו: אני מנסה עכשיו להכין עצמי לחיים בחוץ.

אושרת כנפו: הפרויקט הזה עוזר לך לחסוך כסף, כי שכר הדירה הוא לא גדול וכל שאר התשלומים עליהם.

יצחק גלנטי: אני מבקש ממשרד האוצר לומר את דברו.

דב בארי: במהלך הדיונים שהתעוררו סביב הנושא הזה עלו הקשיים.

דב בארי: יש פה מספר טעויות בקשר לתקצוב העניין.

דב בארי: ראשית, אין תקציב במשרד הרווחה לפרויקט הזה כרגע.

דב בארי: משרד הרווחה הציע לקחת מכסות קיימות בפנימיות, ולהמיר אותן.

דב בארי: לאנשי משרד הרווחה יש בעיה בביצוע המרת המכסות האלה.

ניסן סלומינסקי: האם יש מכסות פנויות?

דב בארי: זו הנקודה.

ניסן סלומינסקי: למה לא הצעת שייקחו כרטיס של מפעל הפיס, יגרדו ויזכו בכמה מיליונים?

ניסן סלומינסקי: אם אין מכסות פנויות, אז איזו מן הצעה זו?

דב בארי: אני אציג את הבעיה.

דב בארי: דבר ראשון, יש בעיה חוקתית להמיר את המכסות לפרויקטים אחרים, כי המכסות צבועות לילדים בפנימיות.

דב בארי: מתוקף חוק, המכסות האלה חייבות לתת מענה לצרכים מסוימים.

דב בארי: אנחנו מכירים את חוק רן כהן.

וילמה מאור: זה עוד לא חוק.

דב בארי: יש הצעה של חה"כ רן כהן בעקבות הנושא הזה, המחייבת לתת את המכסות לדברים האלה.

יצחק גלנטי: אני מבין, שאתם מצודדים בחוק של רן כהן.

דב בארי: חשוב להבין, שמתוך מודעות למצב הזה ניתן תגבור למכסות.

דב בארי: המכסות הוא לא משהו סטטי.

דב בארי: יש גידול טבעי, ואני לא יודע על כמה הוא עומד.

דב בארי: לדעתי, הוא עומד על מעט יותר מ-100.

יצחק גלנטי: כמה ילדים קיימים היום שאין להם איפה לישון?

איריס זליכה: 65 חדשים.

יצחק גלנטי: לכמה אין היום איפה לשים את הראש?

דן שניט: קרוב ל-100 ילדים.

דן שניט: זה לא מדויק שחוקתית אי אפשר להמיר מכסות.

דן שניט: ניתן היתר, וממירים מכסות מסידור במוסדות לפתרונות בקהילה.

דן שניט: עושים את זה כל שנה מזה 4 שנים.

דן שניט: לכן, אל תאמר לי שאין המרת מכסות לפתרונות בקהילה.

דן שניט: זה בדיוק פתרון בקהילה.

דן שניט: השאלה, אם יש מספיק מכסות או לא להמרה, אינני יודע.

דן שניט: הסיבה היא איננה חוקתית.

יצחק גלנטי: אדוני נציג האוצר, היום ישנם 100 ילדים שאין להם איפה לשים את הראש.

יצחק גלנטי: איך אתה פותר את הבעיה של אותם 100 ילדים?

דב בארי: במסגרת פרויקטים כאלה שלא מתוקצבים יש דרך אחת מאוד פשוטה, דרך שבה ההתנהלות נעשית תמיד, במסגרת דיוני תקציב.

יצחק גלנטי: היום יש לי 100 בוגרים שישנים על הדשא בחוץ.

יצחק גלנטי: אני רוצה לדעת, איך במשרד הרווחה פותרים את זה.

דב בארי: את זה אתה צריך לשאול את משרד הרווחה ולא את משרד האוצר.

יצחק גלנטי: יש אלטרנטיבה נפלאה.

יצחק גלנטי: יש בית מלון על חשבון מדינת ישראל, בית סוהר, שם אפשר לשים את הילדים האלה.

יצחק גלנטי: שם יהיה להם איפה לישון, ויהיו חייבים לתת להם אוכל.

יצחק גלנטי: האם זה הפתרון?

דב בארי: לגבי הפתרונות כדאי לשאול את משרד הרווחה.

בן ציון בראש: כפי שאמר נציג האוצר, אנחנו קיבלנו 20 מכסות לילדים.

בן ציון בראש: סימנו 10 מסגרות שיוכלו לקלוט 20 ילדים בשנה הבאה.

יצחק גלנטי: מה אנחנו עושים עם ה-80 הנותרים שנמצאים כרגע בחוץ?

בן ציון בראש: כרגע המשרד בנוי במערך של 10 פנימיות לאלתר, בלי ועדות ובלי דיונים, לקלוט 20 ילדים שסיימו השנה.

בן ציון בראש: אותו מספר של 100 לא מתייחס לבוגרים של השנה.

בן ציון בראש: כרגע אנחנו יכולים לספק מענה ל-20 ילדים ב-10 מסגרות.

בן ציון בראש: זה התקציב שלי כרגע.

בן ציון בראש: אני רוצה לומר, שהפתרון שלי הוא פתרון ייעודי.

בן ציון בראש: אני לא יכול לתת כסף.

בן ציון בראש: אם הילדה הזו היתה בוגרת פנימייה שלי, היא לא תצא החוצה.

בן ציון בראש: היא לא תשתזף ברחוב והיא לא תהיה על הדשא.

יאלין חמד: עוד לא שמעת כלום.

יצחק גלנטי: אני בטוח שניתן לספר סיפורים מסמרי שיער.

יצחק גלנטי: אני מבקש לקבל תשובות ולא שאלות.

בן ציון בראש: זאת התשובה שלי כרגע.

דן שניט: זאת לא תשובה.

דן שניט: אתה יודע שזאת לא תשובה.

איריס זליכה: אני רוצה להבין מה הפרוצדורה שאני צריכה לעשות עם יאלין, שישנה שלושה שבועות בדשא, על מנת שתוכל להיות מתוקצבת על ידכם.

בן ציון בראש: איריס, נדמה לי שסיכמנו את נייר העבודה באופן מאוד מסודר.

בן ציון בראש: סימנו את הפנימיות בתיאום איתכם, פנימיות שתקבלנה הרשאה להמשך סידור לילד שלא יוכל לצאת.

איריס זליכה: כלומר, אתה אומר לי שאתה תוציא את המכתב, שעוד לא הגיע אלינו, שאני אצטרך לפנות ללשכת הרווחה ממנה יאלין הגיעה, שאליה היא כבר לא קשורה כבר 12 שנה, והם אולי יאשרו לה 3 חודשים עד שהיא תגויס לצבא.

אבינועם בן יצחק: לכאורה, הכסף ישנו.

אבינועם בן יצחק: הילדים האלה בסיכון, ולכן אנחנו כאן.

אבינועם בן יצחק: חברי וידידי בנצי ממשרד הרווחה מדבר, אבל בפנים הוא בוכה.

אבינועם בן יצחק: הוא מאוד בעד הפרויקט של הבוגרים.

אבינועם בן יצחק: הוא מבין את הקושי הבירוקרטי שאנחנו תקועים בו.

אבינועם בן יצחק: משרד הרווחה בא ואמר, שהוא נותן 20 מקומות.

אבינועם בן יצחק: אי אפשר להשתמש בהם כי הילדים האלה כבר צריכים לצאת מהפנימיות.

אבינועם בן יצחק: הם צריכים להיכנס לאורח חיים אזרחי, רגיל ונורמאלי.

אבינועם בן יצחק: ברגע שאומרים להם לחזור לפנימיות, זה כאילו החזירו אותם לגיל צעיר מבלי לתת להם כישורי חיים ואפשרות לפרוץ החוצה.

אבינועם בן יצחק: אותן מכסות כוללות רק מי שמסיים תיכון ועד הגיעו לצבא.

אבינועם בן יצחק: אם הוא כבר היה בצבא או בשירות לאומי, הוא לא יכול לקבל זאת.

אבינועם בן יצחק: התקציב נמצא על העץ.

אבינועם בן יצחק: הוא ישנו, אבל אנחנו לא יכולים להשתמש בו.

אבינועם בן יצחק: אנחנו אומרים לחברנו מהאוצר, שבטוח שליבכם רחב גם, עם החברים מהרווחה, קחו את אותן 20 מכסות, תרגמו אותן לכסף ותנו לנו אפשרות להשתמש בהן.

אבינועם בן יצחק: אז כל הגופים האחרים שתומכים בפרויקט הזה במשך שנים, יבואו ויתמכו גם הם.

יצחק גלנטי: האם זה מצ'ינג?

אבינועם בן יצחק: זה אפילו יותר ממצ'ינג.

אבינועם בן יצחק: קרן גדיר, אשלים והמוסד לביטוח הלאומי ממנו את הפרויקט עד היום.

אבינועם בן יצחק: אנחנו מבקשים שתעזרו לנו היום, כדי שנוכל להמשיך.

יצחק גלנטי: אני רוצה לסכם את הישיבה.

יצחק גלנטי: אני מקווה, שלדיון הזה תהיה תהודה ותגובה מעשית, תוצאה מתקבלת על הדעת, שלא יהיו 100 ילדים שלא יהיה להם היכן להניח את ראשם, איפה לצחצח שיניים ואיפה לרחוץ פנים.

יצחק גלנטי: אסור לנו להרשות את המצב הזה בשום אופן.

יצחק גלנטי: נראה כאילו יש פה קצוות שאינם נפגשים.

יצחק גלנטי: אני רואה שהגברת פה מתרגשת.

יאלין חמד: אני לא מתרגשת מכלום.

יאלין חמד: זה שהוא עונה לי תשובות כאלה, זה לא מספיק לי לכלום.

יצחק גלנטי: אני שותף לרגשות שלך.

ניסן סלומינסקי: האם יש אפשרות לעשות עוד ישיבת מעקב בפגרה?

ניסן סלומינסקי: יש דברים שאפשר לדחות, אבל כאן מדובר בנפשות.

ניסן סלומינסקי: כל המציל נפש אחת, כאילו הציל עולם ומלואו.

ניסן סלומינסקי: אני מציעה לקיים ישיבה קצרה של מעקב, ולבקש מהמנכ"ל לבוא ולדווח אם נמצא פתרון.

ניסן סלומינסקי: אם נעשה כך, זה יפעיל לחץ ויימצא פתרון.

יצחק גלנטי: אני לא יכול לומר בוודאות שנקיים ישיבה במהלך הפגרה על נושא זה, אבל נדרוש בכתב ממנכ"ל משרד הרווחה שידווח לנו מה התבצע.

ניסן סלומינסקי: אני מדבר על ישיבת מעקב של רבע שעה, על מנת שהמנכ"ל ידווח לנו מה התקדם.

דן שניט: בלי זה הם יישארו על הדשא.

דן שניט: אני לא ישן בשקט.

יצחק גלנטי: אני מבקש ממך, לדווח לי כמה כל יום ישנים על הדשא.

דן שניט: אני לא סופר אותם על הדשא.

יולי יואל אדלשטיין: המספר יכול רק לעלות.

ניסן סלומינסקי: מספיק ילד אחד.

אושרת כנפו: יש כבר כאלה שהם בתוך הפרויקט.

אושרת כנפו: אם אני אמצא עצמי מחוץ לבית, לאן אני אלך?

יצחק גלנטי: אני רוצה לסכם את הישיבה.

יצחק גלנטי: המדינה השקיעה משאבים רבים לסייע לאוכלוסייה זו במהלך שהייה במסגרות חוץ ביתיות, ועל כן ראוי שתכין אותם לניתוק הצפוי מהמסגרת החוץ ביתית ותתמוך בהם בצעדיהם הראשונים כאנשים בוגרים ועצמאיים.

יצחק גלנטי: דאגתה של המדינה לפרטים אלה תסייע להם לנהל חיים נורמטיביים ועצמאיים, ובכך תיטיב לא רק עמם אלא עם החברה בכללותה.

יצחק גלנטי: מן הראוי לבחון את הצורך בעיגון אחריותה של המדינה כלפי צעירים אלה, בחקיקה או בדרכים אחרות, כפי שנעשה במדינות מערביות אחרות.

יצחק גלנטי: הוועדה דורשת ממשרד הרווחה והשירותים החברתיים לפעול לאלתר למניעת סגירת הדירות בהן מתגוררים בוגרים אלה, ולהשתתף במימון פרויקט "גשר" על כל מרכיביו ובכך למנוע את סגירתו.

יצחק גלנטי: בשל מצוקת הזמן והצורך לפתור את הבעיה עד ל-05.08.2008, הוועדה דורשת ממשרד הרווחה והשירותים החברתיים להעמיד לאלתר לרשות פרויקט מבוגרים חסרי עורף משפחתי את הסכום של 900,000 שקלים, שייעד המשרד לנושא ובגלל בעיות בירוקרטיות אינו מתבצע.

יצחק גלנטי: הוועדה דורשת משר הרווחה, לדווח לה בתוך שבוע ימים על ביצוע מסקנות הוועדה.

יצחק גלנטי: תודה רבה, הישיבה נעולה.