הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 17, פרוטוקול מספר 108, 2008-06-16 12:00

סופה לנדבר: רבותיי, צהריים טובים, אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה.

סופה לנדבר: אנחנו קיבלנו מאסה של פניות על ביטול הסעות לילדים בעלי צרכים מיוחדים, וזה הנושא.

סופה לנדבר: אני צריכה לומר שאני משכתי את הנושא הזה, חשבתי שמשרד החינוך יגיב כמו שהיה צריך להגיב לפני כמה חודשים, אבל בגלל שלא הגיבו ובגלל שלא נעשו שינויים, רק נעשו שינויים לרעה, אני החלטתי לנהל את הישיבה היום.

סופה לנדבר: אני קיבלתי תגובות די מוזרות ממשרד החינוך, רצו לדחות, לא רצו להגיע, ובגלל זה אנחנו כן החלטנו לעשות את הישיבה, בגלל מאסה של פניות שקיבלנו ממשפחות של ילדים עם מוגבלות.

סופה לנדבר: זאת ישיבה ראשונה, אנחנו עוד שבועיים נעשה עוד ישיבה ואני מראש מודיעה על כך.

סופה לנדבר: אחרי הישיבה של היום אני אעביר את כל הפניות לשרת החינוך ואבקש בדחיפות לענות לנו על אותן בעיות שהיו מוגדרות בפניות של אנשים שהגיעו או פנו לוועדה.

סופה לנדבר: כמו שאמרתי מראש אנחנו נעשה עוד ישיבה והישיבה תהיה גם בתקשורת, אנחנו נבקש אישור מיוחד לשדר את זה בתקשורת.

סופה לנדבר: אני רוצה שמשרד החינוך בקול רם יגיד למה ואיך.

סופה לנדבר: כרגיל נעשה סבב היכרות, אני יושבת ראש ועדת פניות ציבור חברת הכנסת סופה לנדבר, שלומית מנהלת הוועדה.

קובי כהן: קובי כהן, יושב ראש ארגון הפעולה של הנכים.

דפנה אזרזר: דפנה אזרזר, מנהלת תחום של הורים וילדים בארגון הפעולה ואני מנהלת את כל המאבק של הסייעות האישיות ואני אמא בעצמי לילד עם פיגור קשה.

אריאן סדוצקי: אריאן סדוצקי, אמא לילד עם מחלה.

אבי גור: אבי גור, ארגון ההורים הארצי.

נעמי מורביה: נעמי מורביה, הנהלת מטה מאבק הנכים.

ניסים מורביה: נסים מורביה, יושב ראש המועצה ומטה מאבק הנכים.

חיים רטיג: חיים רטיג, אני בכובע של אקי"ם ואני אבא לחמישה ילדים ששניים מהם חריגים, ילד עם פיגור שכלי וילד עם שיתוק מוחין.

חיים רטיג: ואני יושב ראש ועד הורים לחינוך מיוחד בראשל"צ כך שאני בא מהשטח, אני אפרט את כל הדברים שאנחנו מתמודדים יום יום.

אביבית אהרונוף: אביבית אהרונוף מהמועצה לשלום הילד.

אסתר ירקוני: אסתר ירקוני מהאגף לפניות ותלונות הציבור במשרד החינוך.

רוני גינת: שמי רוני גינת, אני אבא של רועי רפאל גינת, ילד שהחלים ממחלת הסרטן, גידול בראש, איבד את מאור עיניו, יש לו CP, יש לו אוטיזם, לא הולך לבד, לא גמול מטיטולים, צריך סייעת אישית כמו שהיתה לו, עכשיו יש לו.

רוני גינת: נפגעתי מאוד ממה שהיה.

רוני גינת: אנחנו גרים בנתניה, הוא לומד בבית ספר און.

רחלי נוימן: שמי רחלי נוימן, אני אמא של ילדה עם שיתוק מוחין, מאוד מוגבלת פיזית, היא לא מסוגלת לעשות שום דבר בכוחות עצמה, היא לא מתקשרת, היא מתקשרת אך ורק באמצעות מחשב תקשורת, שהוא לא יכול ללוות אותה כי אין פשוט מי שידליק לה את זה.

רחלי נוימן: אז היא פשוט, מונעים ממנה את האפשרות לתקשר.

סופי זהר: אני סופי, אמא של יער, שהוא יש לו תסמונת קבוקי, שזו תסמונת נדירה, עשרה ילדים בארץ, שזה בעיות נלוות, בכלל יש לו כמה בעיות.

סופי זהר: היתה לו סייעת לפני חצי שנה, באמצע השנה התקשרו אליי ואמרו לי שאין אישור לסייעת ולקחו לו את הסייעת.

סופי זהר: הוא לומד בבית ספר ניב, שזה בית ספר לילדים חרשים עם בעיות נלוות, ויש לו בעיות מוטוריות, הוא מתהלך עם כסא גלגלים או הליכון לסירוגין.

סופי זהר: המבנה אינו נגיש לנכים, לכן אישרו לי כל השנים סייעת צמודה בכדי שהוא ילמד את שפת הסימנים, ומבחינת נגישות הסייעת היא תחליף לרגליים שלו.

סופה לנדבר: טוב רבותיי, אני צריכה להוסיף שאתם כנראה יודעים את הרקע, ילדים בעלי צרכים מיוחדים זכאים לשירותים מיוחדים, לומדים היום במערכת החינוך, היום יש לנו שני סוגים של מערכת חינוך שנבנית לילדים עם צרכים מיוחדים, זה חינוך מיוחד, בתי ספר של חינוך מיוחד, כיתות של חינוך מיוחד בבתי ספר רגילים.

סופה לנדבר: גם במסגרת בית ספר רגיל לומדים ילדים בשילוב ילדים רגילים עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים.

סופה לנדבר: עד כה במדינת ישראל בחינוך מיוחד השנה למדו מאה שלושים אלף ילדים, בחינוך משולב, במסגרת שילוב למדו חמישים אלף תלמידים, ומה שהכינו לנו מחקר של הכנסת זה מספרים של מאה שמונים אף ילדים בסך הכל שהם שייכים למסגרת של חינוך מיוחד אבל לומדים בצורה זו או אחרת.

סופה לנדבר: בחודש ספטמבר שנת 2007 הוקמה ועדה ציבורית, מטעם שרת החינוך יולי תמיר, שבעצם הוועדה הזאת היתה צריכה לבדוק את הצרכים המיוחדים של ילדים, לבחון את המדיניות של המשרד, לבחון את האופי המקצועי ותקציב לטיפול, ובעצם לשרטט את התכנית פעילות ולקבוע סדרי עדיפות.

סופה לנדבר: זה היה צריך להסתיים, הוועדה הזאת היתה צריכה לסיים את העבודה שלה בחודש פברואר שנה זאת.

סופה לנדבר: אנחנו נמצאים כבר בקיץ, אנחנו לקראת בעצם תחילת לימודים של שנה הבאה, ובינתיים שום תקציב.

סופה לנדבר: אני רוצה שתספרו לי כל אחד את הסיפור האישי ותגידו מה היה, מה קיים, על מה אתם מתלוננים.

סופה לנדבר: אני יודעת שבירוקרטיה בחינוך מיוחד היא גדולה, יש המון ליקויים שהצביעו לנו במכתבים ובפניות אנשים שכתבו לוועדה.

קובי כהן: קודם כל אני רוצה להודות לוועדה ולחברת הכנסת סופה לנדבר על האוזן הקשבת.

קובי כהן: אנחנו כארגון לקחנו על עצמנו לטפל בנושא הזה אחרי שהתברר לנו שיש מצוקה נוראית, והצרות מאוד מורכבות ורחבות.

קובי כהן: אנחנו גילינו למשל שכל מערך הסיוע, החל מהסעות וליווי בהסעות, אחר כך הסיוע הרפואי למשל, הסיוע החינוכי, הסיוע הפדגוגי, גילינו שיש בעיות בנושא יום הלימודים הארוך, גילינו שיש בעיות במסגרת הילדים שלא מסוגלים להגיע למערכת החינוך המיוחד בגלל מגבלה בריאותית.

קובי כהן: יש לנו שורה ארוכה של בעיות שנתקלנו בהן ואנחנו מצאנו לנכון לאסוף את התלונות ולרכז אותן.

קובי כהן: אני חושב שאני האחרון כאן שיכול להעיד על הדברים ואני מעדיף שמי שיש לו את הבעיות יספר אותן בעצמו.

חיים רטיג: כמו שאמרתי אני אבא לחמישה ילדים, ששני הילדים שלי הקטנים הם ילדים חריגים.

חיים רטיג: בני הגדול לומד בבית ספר אלקין, בית ספר לחינוך מיוחד בראשון לציון, פיגור בינוני מורכב, הוא בן חמש עשרה, עדיין לא גמול מחיתולים, והוא לומד בחינוך מיוחד מגיל אפס.

חיים רטיג: כביכול אנחנו לא בקנה מידה של הורים, אנחנו מעבר לשעות הלימודים לוקחים את הילד לכל מיני טיפולים.

חיים רטיג: אבל במקרה אתמול היתה לנו ישיבה עם המורה שלו בבית הספר.

חיים רטיג: אני שואל את המורה תסבירי לי מה הילד עושה בבית הספר.

חיים רטיג: פיזית, היא לא יודעת להסביר לי.

חיים רטיג: היא מספרת לי כל מיני מלים מאוד מאוד יפות עם שמות מפוצצים.

חיים רטיג: בפועל הילד לא לומד.

חיים רטיג: באותה כיתה נמצא ילד עם אוטיזם בדרגה מאוד מאוד נמוכה, ובגלל לחץ של האמא דאגו שיהיו לה שתי סייעות בכיתה.

חיים רטיג: והילדים מחקים את הילדה הזאת, ובאותו מעמד שהיינו לצערי החתימו את ההורים על מנת שיוציאו את הילדה מהכיתה עצמה בגלל שזה הגיע למצב ממש לא נעים, הילדים לא מתקדמים בכלום.

חיים רטיג: מה שקורה, בחינוך המיוחד, חוק חינוך מיוחד שנחקק במדינת ישראל הוא לא לקח כמה פרמטרים ופשוט בדק את עצמו.

חיים רטיג: והשילוב, עם השנים.

חיים רטיג: כנ"ל בבית הספר של הילד שלי הקטן, ילד עם שיתוק מוחין, ילד על כסא גלגלים, פגוע מאוד קשה, גפיים עליונות ותחתונות.

חיים רטיג: ילד שזקוק לעזרה צמודה בכיתה.

חיים רטיג: הוא לא מסוגל לאכול לבד, הוא לא מסוגל ללכת לשירותים לבד, הוא לא מסוגל לפתוח נייר לבד, הוא צריך עזרה צמודה בכיתה.

חיים רטיג: הוא גר בבית, כולם אצלי בבית, אנחנו מחבקים אותם ואוהבים אותם ואני אישית לא יוצא מהבית עד שהילד לא מוכן בבוקר, ומעלה אותם להסעה, ומעורב בדיוק מה שקורה בהסעות, אבל זה דיון נפרד שאנחנו צריכים להיכנס לנושא של ההסעות כי זה דיון מאוד רחב.

חיים רטיג: המחוקק החליט לגבי החינוך המיוחד, לגבי הסייעות בחינוך המיוחד.

חיים רטיג: אבל עם השנים הוא לא בדק את עצמו.

חיים רטיג: הוא לא בדק האם ילדים, שנים עשר ילדים, עשרה ילדים עם שיתוק מוחין או עם פיגור שנמצאים בכיתה, זקוקים לסייעת אחת, בת שירות לאומי.

חיים רטיג: אני רוצה להבין דבר אחד, קבעו חוקים, עם השנים אף אחד לא בדק.

חיים רטיג: נכון להיום, במצב שאנחנו נמצאים היום זה מצב קטסטרופלי.

חיים רטיג: הילדים נמצאים במשמורת בלבד, בייביסיטר.

חיים רטיג: אני הבאתי פה תמונות של הילדים של הכיתה של הבן שלי, ואני אקריא בדיוק כל ילד בכיתה של הבן שלי בבית ספר און ואני רוצה לשאול פשוט האם זה יכול להיות הגיוני שבמדינת ישראל לא בחנו את הנושא של הסייעות האישיות.

חיים רטיג: האם הורים צריכים להילחם על מנת שאותו ילד יקבל את העזרה האישית שמגיעה לו על פי חוק, או שאנחנו חייבים פשוט לבטל את כל חוק חינוך מיוחד.

חיים רטיג: ואני במקרה בהזדמנות זו חייב להקריא לחברי הוועדה פה, פשוט שידעו מה קורה בשטח.

חיים רטיג: אורי – אורי הוא ילד שמתהלך עם הליכון וכיסא גלגלים.

חיים רטיג: שירן – ילדה עם CP והליכון וכסא גלגלים.

חיים רטיג: אלן – ילד שנמצא גם בכסא גלגלים.

חיים רטיג: מיכאל – ניוון שרירים מתקדם, כסא גלגלים.

חיים רטיג: רונית – ניוון שרירים מתקדם, כסא גלגלים.

חיים רטיג: יונתן – כסא גלגלים.

חיים רטיג: איוון – כסא גלגלים.

חיים רטיג: דניאל – כסא גלגלים.

חיים רטיג: חן – כסא גלגלים.

חיים רטיג: תומר – כסא גלגלים.

חיים רטיג: נוי – כסא גלגלים.

חיים רטיג: ובני פגוע גפיים עליונות כמו שאמרתי מאוד קשה.

חיים רטיג: כולם נמצאים כרגע נכון לעכשיו עם מורה אחת וסייעת ללא בת שירות לאומי.

חיים רטיג: בת שירות לאומי פשוט עזבה אותם לפני מספר חודשים.

חיים רטיג: אני שואל דבר אחד, האם המורה מסוגלת לתת, להעביר איזה חומר לאותם ילדים, וזה לא יתכן, זה לא קורה, הילדים לא לומדים.

חיים רטיג: אני שאלתי את המורה תגידי לי מדוע הילד חוזר הביתה רטוב.

חיים רטיג: היא אומרת לי כי לא היה מי שייקח אותו ומי שלקחה אותו לא היתה לה סבלנות, והילד עשה את הפיפי בתחתונים ובמכנסיים.

חיים רטיג: ואני אומר למה אתם לא דואגים שיהיו עוד סייעות, עוד עזרה לילדים.

חיים רטיג: היא אומרת אל תדאג, עכשיו אני לוקחת את הבן שלך.

חיים רטיג: אז אני שאלתי אותה תסלחי לי גברת נכבדה, את המורה, את צריכה לתת לילדים שלנו את ההקנייה, שהם יצאו איזה שהוא דבר.

חיים רטיג: שלחנו אותם לבית ספר, לא שלחנו אותם לא לבייביסיטר, לא למשמורת.

חיים רטיג: אני מצפה שהילד מגיע, הוא נוסע לפחות שעה בנסיעה מהבוקר, לבית ספר און, בית ספר מדהים, את מסתכלת מבחוץ, את לא מאמינה שדבר כזה יש במדינת ישראל.

חיים רטיג: אבל בפנים בתוך בית הספר הדברים פשוט בלתי אפשריים והגיוניים שלקבוצה כזאת של ילדים שנמצאים איתו בכיתה יכולים לאפשר להם ללמוד במדינת ישראל.

חיים רטיג: זה לא הגיוני, הם לא לומדים.

סופה לנדבר: אז מה הם עושים בשעות שהם נמצאים בבית הספר?

חיים רטיג: חבל שלא הבאתי את החומר והייתם שומעים מה הם לומדים.

חיים רטיג: בפועל הם נמצאים במשמרת.

חיים רטיג: אני קורא לזה בייביסיטר.

חיים רטיג: את הסייעות האישיות שאנחנו מדברים זה סייעות שאנחנו חייבים פשוט להכניס כחוק שעל כמות כזאת של ילדים, לפחות שלוש מאות אחוז של הסייעות שהיום קיימות, חייבים להגדיל את הכמות.

חיים רטיג: לא יתכן שילדים שזקוקים, אם זה לשירותים או למשהו אישי, לפעמים הוא לא אוכל כי לא היה לו מישהו שייתן לו לאכול.

חיים רטיג: זה לא יכול להיות דבר כזה.

חיים רטיג: ואותו ילד, ברגע שהוא זקוק לטיפול האישי בתוך הכיתה, צריכים להנחות אותו, לתת לו את כל הציוד, אנחנו רוצים להביא לו מחשב אבל לא יהיה מי שיישב איתו.

חיים רטיג: זה בלתי אפשרי.

חיים רטיג: אין כוח אדם בתחום הזה ואנחנו צריכים בחוק להחליט שאת הסייעות מגדילים לפחות בשלוש מאות אחוז.

חיים רטיג: אני כבר לא אומר מאה אחוז.

חיים רטיג: אי לכך את כל הנושא של הסייעות לבדוק את הנושא הזה.

חיים רטיג: כי החוק שדיבר על סייעות, אין שום הכשרה לסייעות, סייעות למעשה, אני רק אספר לחברי הוועדה, סייעות מגיעות למעשה, אני אומר שזה הפוליטיקאים שנמצאים באותה רשות דואגים שאנשים שקרובים להם ייכנסו כסייעות ואחר כך ייכנסו לעירייה.

חיים רטיג: אף אחד לא בחן מה הרמה של הסייעת.

חיים רטיג: לפעמים הן נשארות לבד עם הילדים, אין להן שום כלים, אף אחד לא העביר אותן איזה קורס, אף אחד לא הנחה באיזה גיל יכולה להיות סייעת.

חיים רטיג: הן משתכרות בשכר מינימלי.

חיים רטיג: ועל זה אנחנו צריכים לשים דגש לא פחות, כי אם אנחנו מצפים שהילדים יגיעו לרמה ולא תהיה איזו שהיא תכנית ולא יהיה איזה שהוא ארגון מבחינת הסייעות לא נגיע לכלום.

חיים רטיג: אנחנו יכולים להישאר עוד הרבה שנים באותו מצב.

חיים רטיג: נכון, מדינת ישראל החליטה חוק שילוב.

חיים רטיג: גם הנושא של חוק השילוב, זה נשמע דברים מפוצצים.

חיים רטיג: אני רק יכול לומר לחברי הוועדה, בשטח ברגע שמגדילים כיתות, לא דואגים למעלית נכונה שיהיה לאותו ילד עם כסא גלגלים לעלות לקומה השנייה ואי לכך הוא מפסיד כל מיני דברים באותו בית ספר, ולא דואגים למספיק כוח אדם.

חיים רטיג: הנושא של השילוב, יש לי ויכוח מאוד גדול עם בעלי מקצוע, לא תמיד הילדים שמשולבים בחוק שילוב, לא תמיד הם מתאימים.

דוברת: אתה יודע למה אין מעלית לעלות לקומה שנייה, כיוון שעדיין לא נחתמו תקנות הנגישות של פרק ה' לחוק שיוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, פרק הנגישות.

דוברת: שנחקק ב-2005.

דוברת: שלוש שנים, עוד לא מצאו זמן לחתום.

סופה לנדבר: אנחנו כולנו חיים בתוך עמנו.

חיים רטיג: אני רוצה לחדד ולהכניס את הנושא של הסייעות שזה החמצן לילדים שלנו בחינוך המיוחד.

חיים רטיג: וחייבים לשים דגש בכל המובנים מה שאני הבהרתי פה ולעגן את זה בחוק אחרת לא יהיה שום דבר.

חיים רטיג: אנחנו חייבים לעשות הכל על מנת שהדברים יצאו לפועל כמה שיותר מהר.

חיים רטיג: אנחנו עכשיו מסיימים שנה ובקרוב מאוד נכנסים לשנה חדשה, ואסור לנו להגיע למצב הזה.

חיים רטיג: חייבים לעשות משהו.

חיים רטיג: תודה רבה.

דפנה אזרזר: אני אמא לילד עם פיגור קשה, ילד בן ארבע, לא גמול מטיטולים, לא הולך, לא מדבר, ילד שפוגע בעצמו, ילד שנזון דרך הבטן.

דפנה אזרזר: הבן שלי היה עכשיו חצי שנה בבית כי לא היתה לו סייעת אישית.

דפנה אזרזר: אני נאלצתי להשאיר אותו כי כששלחתי אותו הוא הגיע שלוש פעמים לבית חולים, כי אין מספיק צוות שישגיח.

דפנה אזרזר: הוא לומד, עד עכשיו הוא למד בבית ספר גיל בחיפה, בחינוך המיוחד, זה שישה ילדים, כולם מקרים קשים ביותר, כולם ילדים שעם פירכוסים, גם הבן שלי עם פירכוסים, זה ילדים שחייבים השגחה עשרים וארבע שעות.

דפנה אזרזר: יש אחות אחת לכל בית הספר.

דפנה אזרזר: אני מדברת על כל הגנים וכל בית הספר.

דפנה אזרזר: זאת אומרת שכל בית הספר הזה הוא בית ספר של ילדים מאוד מורכבים, שמפרכסים, שחייבים הזנות, שחייבים כל מיני טיפולים פולשניים.

דפנה אזרזר: איך אחות אחת בכל בית הספר יכולה לדאוג לכל המקרים האלה.

שלומית אבינח: על כמה ילדים מדובר בערך בבית הספר?

דפנה אזרזר: מאה.

דפנה אזרזר: אם הבן שלי מפרכס ועוד ילד אחד צריך לאכול דרך הגסטרו, איך היא יכולה לעשות את שני הדברים ביחד.

דפנה אזרזר: כשאנחנו באים ודורשים סייעות רפואיות בחינוך המיוחד לא נותנים לנו.

דפנה אזרזר: אומרים לנו יש אחות.

דפנה אזרזר: ילדים שמשולבים בחינוך הרגיל יש להם סייעות רפואיות.

חיים רטיג: ברגע שילד מפרכס בבית הספר יש להם נוהל, מזמינים אמבולנס ומחייבים את ההורה על התשלום של האמבולנס.

חיים רטיג: זה לא יאומן, יש משפחות, הם יושבים במסגרת על מנת לא להזמין אמבולנס, מסכנים את הילד בגלל המצב הכלכלי שלהם.

דפנה אזרזר: קרה מקרה יותר גרוע שהבן שלי היה צריך להגיע לבית חולים והיא אמרה לי אין לי כסף לאמבולנס.

דפנה אזרזר: בכל מקרה אני פה כדי להדגיש כמה חשובה סייעת אישית.

דפנה אזרזר: המקרים של הילדים המורכבים מאוד, יש ילדים, בסך הכל עד תחילת השנה היו מאה שלושים ושישה ילדים.

דפנה אזרזר: זאת אומרת שהמקרים הם באמת מקרים חריגים.

דפנה אזרזר: מאה שלושים ושישה ילדים שהיתה להם סייעת אישית, זה כל הסיפור.

דפנה אזרזר: בספטמבר כשהגענו לשנת הלימודים אין סייעות אישיות.

דפנה אזרזר: זה מה שקרה.

דפנה אזרזר: בלי הודעה מוקדמת, בלי מקרים חריגים, אי אפשר באופן גורף להפסיק.

דפנה אזרזר: צריך שיהיה איזה שהוא פסיק קטן שאומר במקרה חריג ביותר ניתן לגשת לאיזו שהיא ועדה ולקבוע האם אפשרי או לא.

דפנה אזרזר: אבל לגמרי לבטל, ילדים יושבים בבתים, אני מכירה הרבה הורים שהילדים שלהם עדיין יושבים בבתים ולא מקיימים את חוק חינוך חובה.

דפנה אזרזר: יש הורה שנתבע על ידי העירייה.

יעקב כהן: אני רציתי לשאול, יושבת עכשיו ועדה, אז בעצם אנחנו צריכים לפנות לוועדה.

יעקב כהן: מה היה עד עכשיו, אני שומע שמפסיקים את זה משנת הלימודים הבאה?

דפנה אזרזר: לא, מתחילת השנה כבר הפסיקו.

אסתר ירקוני: כמו שציינת שרת החינוך מינתה בספטמבר האחרון את השופטת בדימוס דליה דורנר, ועדה שבעצם אמורה לבחון את כל הנושא של מדיניות משרד החינוך בכל מה שקשור במתן מענים לילדים בעלי צרכים מיוחדים, כולל הנושא של הזרמת התקציבים, כולל הנושא של סדרי עדיפויות, כולל כל הנושאים שיכולים להיות תחת הכותרת, תחת קורת גג של החינוך המיוחד.

אסתר ירקוני: מדובר בוועדה שהיא מאוד מאוד רצינית, מאוד מאוד יסודית, מאוד מאוד מקיפה.

אסתר ירקוני: אתם יכולים להיכנס לאתר האינטרנט של משרד החינוך ולראות שם את הישיבות שמפורטות שם אחת לאחת.

סופה לנדבר: הם לא צריכים להיכנס לאתר.

סופה לנדבר: אתם עושים פרסומת עכשיו למשרד החינוך כאשר המקרים האלה מצביעים וצועקים לשמים.

סופה לנדבר: איזה מן דבר זה, היא קבעה שהוועדה מתחילה לעבוד, היא היתה צריכה לסיים בפברואר את עבודתה.

אסתר ירקוני: הוועדה הזאת היא ועדה שבעצם יש בה אנשים מקצועיים, מהארץ, מהעולם, הגיעו לשם הורים, הגיעו לשם מפקחים, אנשי מטה, בעצם ועדה שהכילה בתוכה את כל אנשי המקצוע שרק אפשר.

אסתר ירקוני: המסקנות של הוועדה אמורות להתפרסם בחודשים הקרובים.

נעמי מורביה: יומיים בלי סייעת זה יותר מידי.

נעמי מורביה: מה זה חודשים?

אסתר ירקוני: לגבי הנושא של הסייעות, אני טיפלתי בתלונות שקשורות בנושא של סייעות.

אסתר ירקוני: זה נכון שעד שנה שעברה היו ילדים שהוצמדו להם סייעות.

אסתר ירקוני: המדיניות לא השתנתה מהבחינה הזאת שקטן התקציב בנושא של סייעות.

אסתר ירקוני: ממש לא.

אסתר ירקוני: הכותרת השתנתה.

אסתר ירקוני: במקום מה שנקרא סייעת צמודה יש מה שנקרא סייעת תיגבור.

אסתר ירקוני: אני אומרת, אפילו תלונה אחת שאני אישית טיפלתי בה וטענה היתה שלקחו לילד את הסייעת האישית, אני דיברתי עם המנהלת ועם המפקחת כדי לוודא שדבר לא נגרע מהיקף הסיוע שמקבל הילד ורמת הסיוע שהוא מקבל.

אסתר ירקוני: אם יש תלונות כאלה ואחרות הן ייבדקו וייבחנו אחת לאחת.

אסתר ירקוני: אני רוצה גם להסביר את הרציונל שמאחורי השינוי של המדיניות הזאת.

סופה לנדבר: רק תקחי בחשבון שיש לי תואר שני בחינוך מיוחד, אני קלינאית תקשורת, ואני בעצמי עברתי את הטראומה, היה לי ילד עם CP, ואני צריכה להגיד לך, אם אתם לא מבינים את הבעיה שיש כאן אז אני לא חושבת שהייתם צריכים להזמין את המומחים מכל העולם, יש במדינת ישראל די מומחים, ואני חושבת שלכל מאה שלושים ושישה מקרים הייתם חייבים פשוט לסייע ולעזור לאנשים האלה.

יעקב כהן: אני רוצה להגיד לך דבר אחד, מהשטח, כמו שאמרה יושבת הראש הנכבדה, אני לא רואה שצריך להביא מומחים בינלאומיים מחוץ לארץ, לא צריך להטריח את משרד החינוך.

יעקב כהן: לא בשמים היא ולא מעבר לים היא.

יעקב כהן: השופטת עוד לא ראתה ילד כזה.

יעקב כהן: יש לך כאן יושבת ראש שחיה וחוותה, ואני קצת עוסק בנושא הזה, ואני יכול להגיד לך מהרשויות המקומיות אומרים שזו גזירה שאין הציבור יכול לעמוד בה.

יעקב כהן: פשוט מחסלים את כל המערכת.

יעקב כהן: אני מטפל, אנשי הרווחה אומרים שזה אסון.

יעקב כהן: אני לא חבר פה בוועדה, אני לא לחינם באתי הנה.

יעקב כהן: אני אומר לך שזה אסון.

יעקב כהן: אנשים בשטח, הפרופסורים, איך אמרתי, מטפלים בקצבאות ילדים, מי שממונה על קצבאות ילדים הוא ישן בשלוש וחצי אלף דולר במלון ללילה, אז איך הוא יכול לפתור את בעיית קצבאות הילדים.

יעקב כהן: אם הוא מעשן סיגר במאתיים דולר אז איך הוא יכול לפתור בעיית קצבאות ילדים.

יעקב כהן: רבותיי, המומחים האלה שיהיו הלאה מומחים, אנחנו צריכים אנשים בשטח.

יעקב כהן: אז אני הייתי מציע ככה, בינתיים יושבת ועדה נכבדה, איך סגרו עד שהוועדה החליטה, מה זה, קודם כל סוגרים, זה כמו להפסיק חמצן.

יעקב כהן: הסייעות מקלקלות?

יעקב כהן: הן מפריעות להתפתחות הילד הסייעות עד עכשיו?

אסתר ירקוני: להיפך, ההקצאה של הסייעות מבחינת תקציב דווקא גדלה השנה.

סופה לנדבר: אז עוד יותר גרוע, לאן הלכו הכספים.

אסתר ירקוני: במקום לקרוא לזה סייעת אישית קוראים לזה סייעת כיתתית וסייעת תיגבור מה שנקרא.

יעקב כהן: אני שומע שבשטח, אני לא יודע איך קוראים לזה, עד היום היתה סייעת אישית, הפסיקו את הסייעת אישית, אני לא יודע על מה את מדברת, יש דברים בשטח, זה לא עניין של שמות כאן.

יעקב כהן: רבותיי, כל זמן שאין ועדת מומחים אחרת אי אפשר להפסיק דבר שאנשי השטח אומרים שזה אסון.

אסתר ירקוני: אני דיברתי עם אנשי השטח, אני דיברתי עם המנהלת, היא אמרה לי בצורה חד משמעית, דבר לא נגרע מהיקף השירות שמקבל הילד.

סופה לנדבר: אבל הנה יושבים כאן הורים ומצביעים על כך.

דפנה אזרזר: המנהלות מאויימות על ידי משרד החינוך שישתקו.

יעקב כהן: גבירתי, אנחנו לא חיים בחלם.

יעקב כהן: יכול להיות שהמנהלת הזאת רוצה להיפתר מהילד הזה והשילוב הזה.

יעקב כהן: ככה אני רוצה לומר.

יעקב כהן: רוצה פשוט להיפטר מהנטל הזה.

יעקב כהן: לא צריך להביא מומחים מחוץ לארץ.

יעקב כהן: כל בר דעת יודע את זה.

חיים רטיג: לא יכול להיות דבר כזה שילד חריג הרגישות שלו היא מאוד מאוד גבוהה.

חיים רטיג: ברגע שילד רוצה פיפי, והוא לא יכול לדבר, הוא עושה ככה, אף אחד לא מסתכל עליו, כמה הוא יכול להתאפק.

חיים רטיג: הוא מגיע הביתה בהסעה מתל אביב והוא פתאום, סליחה על הביטוי, הוא משתין לכל עבר.

חיים רטיג: לא יכול להיות דבר כזה.

חיים רטיג: ברגע שהוא עושה את הפיפי בכסא גלגלים במכנסיים, את הנזק שאנחנו עושים הפסיכולוגי לילד אנחנו לא נתקן את זה.

חיים רטיג: אז את יכולה להתווכח על הסייעת שתעבירו אותה מפה לשם ומשם לפה.

חיים רטיג: פיזית אנחנו לא נותנים את התשובה, מה שהבניין הזה החליט, חוק חינוך מיוחד.

חיים רטיג: אנחנו צריכים לתקן, לא יעזור לא ועדה, לא מומחים מחו"ל.

חיים רטיג: את הכסף של המומחים מחו"ל תתני לילדים האלה שלקחתם להם את הסייעות.

חיים רטיג: לא חבל?

חיים רטיג: עוד מילה אחת, הסייעות ברשות

חיים רטיג: כם חייבות לעבור קורס עזרה ראשונה.

חיים רטיג: זה הדבר הראשון שצריך לעשות, למצוא תקציב.

חיים רטיג: כי הילדים שלנו, מספיק שהיא מאכילה את הילד וחתיכה קטנה נכנסת לו והוא פתאום נחנק, אם אין לה את כל הניסיון של עזרה ראשונה זה יכול להיות קריטי.

חיים רטיג: אז מאוד חשוב לשים את הדגש על הנושא הזה.

יעקב כהן: אני חושב שאנחנו צריכים להיות במגע עם הוועדה הציבורית הזאת ברשות השופטת, ולפנות אליה ולראות שהם שומעים את ההורים האלה.

יעקב כהן: אני הייתי מציע ליושבת הראש גם כן להופיע בוועדה, אני מוכן גם להופיע.

יעקב כהן: לצערי אני שומע, אני לא אומר, אבל יש כאלה תקדימים שיושבת ועדה והם לא שומעים את אנשי השטח.

סופה לנדבר: קודם כל אנחנו כחברי ועדה דורשים מייד להחזיר את הסייעות אישיות עד שוועדה תסיים את עבודתה.

סופה לנדבר: אני חושבת שזה חסר כל היגיון מה שעשיתם.

יעקב כהן: לי זה נשמע מדיניות חלם.

יעקב כהן: מי שאומר שלהוריד את הסייעת זה לא פגע שום דבר, אני רוצה לבדוק מה המניעים שלו.

רוני גינת: אני הבן שלי התחיל לצעוק מאז שלא היתה לו סייעת.

רוני גינת: הבאתי פסיכיאטרית באופן פרטי שתלווה תהליך בתוך בית הספר כדי להחזיר אותו לימי השגרה, ויש לו סייעת, עוזרת וכו', רק לחזור ברוורס.

רוני גינת: אני שלחתי את אשתי ביום שידעתי שאין סייעת, לא נתנו לה להיכנס לעזור לבן שלי.

יעקב כהן: אני שומע מאה שלושים ושישה זה כל הסיפור?

יעקב כהן: זה בסיכון גבוה, אבל אני מבין שהורידו סייעות בכלל בחינוך המיוחד.

יעקב כהן: כבוד יושבת הראש, אני שמעתי שיש קיצוץ, לא מאה שלושים ושישה במקרים הקשים, במכלול המערכת יש קיצוץ של סייעות, בחינוך המשולב, בחינוך המיוחד.

יעקב כהן: זה נכון?

יעקב כהן: ככה אני שומע מהשטח.

דפנה אזרזר: אבל סייעות אישיות היו רק מאה שלושים ושש.

יעקב כהן: היה עוד קיצוץ.

יעקב כהן: מישהו יודע לפרט לי?

סופה לנדבר: אני יכולה להבין ממשרד החינוך כמה העבודה של הוועדה הזאת עלתה למשרד החינוך?

אסתר ירקוני: אין לי מושג, אני יכולה לברר.

סופה לנדבר: תבררי בבקשה.

אביבית ברקאי-אהרונוף: שמי אביבית, אני עורכת דין מהמועצה לשלום הילד.

אביבית ברקאי-אהרונוף: הגיעו אלינו הרבה פניות, אין טעם שאני אפרט אותן, למעשה אפילו חלק מהאנשים כאן פנו אלינו.

אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל כמה נקודות לגבי דברים שהועלו כאן.

אביבית ברקאי-אהרונוף: קודם כל בהמשך לדברי חברי הכנסת אני בהחלט מסכימה שלא ייתכן שזכות שהוקנתה קודם תיגרע בזמן שיושבת ועדה.

אביבית ברקאי-אהרונוף: הרי הזכות הזאת הוקנתה קודם לאותם הורים.

אביבית ברקאי-אהרונוף: יש חוזר מנכ"ל שמאפשר בדרך פרוצדורלית לתת סייעת אישית, סייעת צמודה, לילדים.

אביבית ברקאי-אהרונוף: אין שום סיבה שילד שכבר עבר את כל האישורים, קיבל סייעת צמודה, יושבת ועדה, בואו נחכה שהוועדה תסיק את מסקנותיה, שתשמע את כל המומחים, ואז הוועדה תחליט אם זה נכון הצעד הזה, שהיתה סייעת צמודה, אם זה היה טוב או לא היה טוב.

אביבית ברקאי-אהרונוף: זו נקודה אחת.

אביבית ברקאי-אהרונוף: לגבי סייעת התיגבור, גם אני נתקלתי בתשובה הזאת באחד מהמקרים שהגיעו אלינו, פניתי לגב' לאה שקד והיא אמרה לי אין זכות לסייעת צמודה.

אביבית ברקאי-אהרונוף: אמרתי לה רגע, אבל יש חוזר מנכ"ל, מה זה החוזר מנכ"ל הזה, יש דרך פרוצדורלית להשיג סייעת אישית.

אביבית ברקאי-אהרונוף: אז היא אמרה לי זה מוגבל בתקציב.

אביבית ברקאי-אהרונוף: כשיש תקציב, יש סייעת אישית.

אביבית ברקאי-אהרונוף: כשאין תקציב אין סייעת אישית.

אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל אז היא אמרה לי אבל אני מאשרת סייעת תיגבור.

אביבית ברקאי-אהרונוף: כמו שנאמר פה על ידי משרד החינוך.

אביבית ברקאי-אהרונוף: אמרתי רגע, סייעת תיגבור, יש קריטריונים מי זכאי לסייעת תיגבור, כמה שעות הם זכאים לסייעת תיגבור, האם זו חלופה הוגנת.

אביבית ברקאי-אהרונוף: הרי אם כל הבעיה של סייעת כיתתית זה שהיא סייעת שלא יכולה לתת מענה בו זמנית לכל הילדים, כשמדובר בכיתה שמלכתחילה יש באמת ילדים קשים שצריכים את המענה בו זמנית.

אביבית ברקאי-אהרונוף: במה סייעת תיגבור, עם השם השונה, יכולה להועיל.

אביבית ברקאי-אהרונוף: במה היא יכולה להוסיף.

אביבית ברקאי-אהרונוף: אז יש עוד סייעת, בסדר, אבל עדיין זו לא סייעת צמודה פר ילד.

אביבית ברקאי-אהרונוף: זו סייעת שכמו סייעת כיתתית, שנותנת עוד תיגבור לסייעת הכיתתית.

סופה לנדבר: רבותיי, אני חושבת שכל מילה היא מיותרת.

סופה לנדבר: אנחנו הבנו שבעצם עד שהוועדה לא סיימה את עבודתה היו במשרד החינוך גורמים שאסור היה להם לקבל החלטות ולקחת את הסייעות האישיות, ואני חושבת שזה נזק.

סופה לנדבר: אני לא הייתי מגדירה את זה הרבה יותר חמור בגלל שאני חושבת שזה הרבה יותר חמור מנזק.

סופה לנדבר: זה ילדים עם צרכים מיוחדים, והמשמעות של צרכים מיוחדים, הכל מובן.

סופה לנדבר: הרי מובן שאם ילד קיבל לפי החוק סייעת אישית אז הוא היה זקוק לסייעת הזאת.

סופה לנדבר: ומה מדינת ישראל, אני עבדתי באחד מהפרוייקטים של חינוך מיוחד במדינות חבר העמים, כאשר היו בגן שלושים ילדים והיו שלושים עובדים.

סופה לנדבר: כולל קלינאית תקשורת, כולל סייעות, כולל מורים, תרפיה במוזיקה וכן הלאה.

סופה לנדבר: ומדינות חבר העמים לא כל כך עשירים כמו שמדינת ישראל, והתקציב שלהם פי כמה יותר נמוך מאשר במדינת ישראל.

סופה לנדבר: אבל כנראה טובת הילד הזה לפני הכל.

דפנה אזרזר: אם אפשר לספר על מקרה, רק בשביל שחברי הוועדה יבינו במה מדובר.

דפנה אזרזר: ילדה, בתחילת שנה לקחו לה את הסייעת האישית.

דפנה אזרזר: היא שברה את כל השיניים, היא פתחה את הלסת.

דפנה אזרזר: היא גמולה כבר שנה, ביום שישי האחרון היא הגיעה הביתה, תסלחו לי על הביטוי, עם קקי בתחתונים.

דפנה אזרזר: אבא שלה שאל אותה מה קרה, היא אמרה צעקתי, זעקתי לשמים אבא ולא היה מי שייקח אותי.

קובי כהן: ברשות

קובי כהן: כם יש פה כמה מגזרים, אז נאפשר לאיש יקר שנמצא פה שיספר לנו מהמגזר האחר קצת.

קובי כהן: בבקשה.

סולימאן אבו גררה: אני מודה לוועדה על ההזמנה.

סולימאן אבו גררה: אני חבר בהנהלה של ארגון הפעולה של הנכים, יחד עם חבריי קובי ואבנר ודפנה.

סולימאן אבו גררה: אני גם יושב ראש של ועד הורים לחינוך מיוחד בעיר שלנו, ברהט, ואני מייצג את כל הילדים.

סולימאן אבו גררה: ויש לי ילד נכה שסובל ממחלת סיבה, שזה מחלה שנפוצה במיוחד במגזר הבדואי, שזה אי תחושת כאב.

סולימאן אבו גררה: שילד יכול לפגוע בעצמו בלי להרגיש, יכול לשבור כל חלק בגופו בלי שירגיש.

סולימאן אבו גררה: הוא נושך את הלשון בלי שירגיש ומדמם.

סולימאן אבו גררה: לי היה סיפור אישי עם משרד החינוך ועם הרשות, ואפילו כתבתי למבקר המדינה, לא רצו להצמיד לו סייעת וכמעט תשעה חודשים הילד הוסע ברכב, ללא ליווי, ללא שום דבר.

סולימאן אבו גררה: אחרי זה אנחנו החלטנו להקים ועד, אחרי מה שראיתי עם הילד שלי אמרתי בטח הדברים האלה קורים בכל הקופסה שנקראת חינוך מיוחד.

סולימאן אבו גררה: ולתדה

סולימאן אבו גררה: מתנו גילינו הרבה דברים והתחלנו לבדוק את הדברים.

סולימאן אבו גררה: לצערי הרב מה שמצאנו, הכל רקוב שם, במערכת החינוך המיוחד ברהט מה שמצאנו זה רקוב לגמרי הכל.

סולימאן אבו גררה: ילדים עם לקות ראייה נותנים להם ללכת ללא ליווי, ללא סייעת בכלל.

סולימאן אבו גררה: דבר שני יש בית ספר אחד שנמצא בעיר, וזה ממש חידה, הוא בנוי לעשר כיתות, יש בו חמש עשרה כיתות.

סולימאן אבו גררה: אני שאלתי את ראש העיר כשישבתי אצלו אם אתה יכול לפתור את החידה הזאת.

סולימאן אבו גררה: הוא אומר לי מה זאת אומרת, אני לא מבין, אתה מדבר כאילו שמישהו מפגר מדבר.

סולימאן אבו גררה: אמרתי לו כבוד ראש העיר, אתה נמצא פה, אתה לא יודע מה קורה בעיר הזאת.

סולימאן אבו גררה: אכלסו שם את המקלטים, שלושה מקלטים בתוך בית הספר, הפכו אותם לכיתות.

סולימאן אבו גררה: לקחו כיתה, חילקו אותה לשתיים ועשו שתי כיתות.

סולימאן אבו גררה: ככה בית הספר הפך להיות חמש עשרה כיתות, כאשר הילדים באמת סובלים בתת תנאים שם בבית הספר.

סולימאן אבו גררה: אני הבאתי בודק חיצוני שבדק את כל מוסדות החינוך, יש לך גבירתי תמונות, הדו"ח הזה אני מוסר לך את זה, תראי את זה, בבקשה.

סולימאן אבו גררה: הכל כתוב, הכל מצולם.

סולימאן אבו גררה: יש לנו סרטוני וידיאו שמצולמים.

סולימאן אבו גררה: אנחנו צילמנו את כל המערך של ההסעות בעיר, ילדים מוסעים ללא שום ליווי ברכבים ששייכים לעירייה, שזה קבלן של הרשות.

סולימאן אבו גררה: משרד החינוך מתנער מזה, אומר שזה שייך לרשות, לא מעניין אותי.

סולימאן אבו גררה: הרשות אומרת שזה קבלנים של השלטון המקומי.

סולימאן אבו גררה: אף אחד לא נותן לנו תשובה.

סולימאן אבו גררה: אפילו ראש העיר, וחשוב לתת לך גם את המסמך הזה גבירתי, שאומר, והוא אמר את זה אחרי הפגישה שקיימנו, ואני אקריא את זה.

סולימאן אבו גררה: ראש העיר אומר בסיכום ישיבה שהיינו אצלו: "אין ספק שיש רשלנות של משרד החינוך ורשלנות מצד חברת ההסעות".

סולימאן אבו גררה: שהוא מעסיק אותה בפועל, ומשרד החינוך הוא מפיל על משרד החינוך, משרד החינוך מחזיר לו ומפיל עליו.

סולימאן אבו גררה: "אין ספק שמדובר בילדים שנגזרה עליהם גזירה מרה".

סולימאן אבו גררה: וזה אומר את הכל.

סולימאן אבו גררה: הוא חושב במשפט הזה שהוא מוציא את עצמו מחוץ לתמונה.

סולימאן אבו גררה: "השלטון המקומי אף הוא נכשל בטיפול בילדי החינוך המיוחד.

סולימאן אבו גררה: בכדי להיטיב עם התנאים של החניכים הפתרון הוא להפעיל את בית הספר באמצעות עמותה מקצועית".

סולימאן אבו גררה: אני רוצה להגיד עוד משהו שהחשב הכלכלי שאנחנו כותבים לו אומר לנו כל הזמן, וזה תשובות שזה הבירוקרטיה שהורגת את כולם.

סולימאן אבו גררה: כותב לנו החשב הכלכלי בעירייה שאחראי על החינוך, זה אחרי מכתב שאני שלחתי לו, זה עם הילד עם הלקות ראייה, שמשרד החינוך אפילו כתב, והוא מאשר, שהילד הזה חייב להיות עם סייעת צמודה ובשילוב.

סולימאן אבו גררה: אני כתבתי לו ושלחתי לו את המכתב הזה ב-2007, הם אישרו לילד, והוא אומר: "כידוע לך משרד החינוך אינו מאשר ליווי הסעות לתלמידים ללא פיגור שכלי ברמה בינונית ומעלה.

סולימאן אבו גררה: עיריית רהט הסיעה מתחילת שנת הלימודים ללא ליווי לשגב שלום".

סולימאן אבו גררה: הוא מודה שהסיעו את הילדים ללא ליווי, שזה ילדים בגילאים של חמש ושש.

סולימאן אבו גררה: "בקשה לליווי הוגשה למשרד החינוך.

סולימאן אבו גררה: אשמח אם המכתבים יוגשו למשרד החינוך".

סולימאן אבו גררה: הוא אומר לי תכתוב למשרד החינוך, מה אתה רוצה מהחיים שלי.

סולימאן אבו גררה: זו התשובה שקיבלנו.

סולימאן אבו גררה: גבירתי, קרו כמה מקרים שבהסעות שהסיעו, ויש מכתבים ממשרד החינוך שיש עמותה גם ברהט שמנהלת מעון לילדים מגיל שנה עד שלוש, וכדי שחברת ההסעות תחסוך בהסעה ותביא את הילדים היא מביאה ארבעה עשר ילדים בהסעה אחת.

סולימאן אבו גררה: אף אחד לא חגור בילדים האלה.

סולימאן אבו גררה: יש גם תמונות, יש מכתבים של העמותה.

סולימאן אבו גררה: שם העמותה נקראת עמותת אלרזי, אני מוכן לתת לך ואני מוכן שתבדקי את זה.

סולימאן אבו גררה: נוסף לכל זה יש ילדים בגיל שלוש עד גיל שש ברהט שמוחזקים בתוך בית, מתחת לבית, שהעירייה השכירה אותו בגלל שאין מקום, שבמקום הרכיבו שם מזגן תלת-פאזי בחשמל, שאין את החיבור חשמל.

סולימאן אבו גררה: אין חיבור חשמל בבית שמתאים להפעיל את המזגן.

סולימאן אבו גררה: המזגן מורכב שנתיים, עד היום לא הופעל המזגן בתוך הגני ילדים, אני מדבר איתך על ילדים שחולים ברמת פיגור קשה מאוד, על כסא גלגלים, שעד היום שנתיים בלי מזגנים.

סולימאן אבו גררה: ראש העיר הבטיח שבשנה הבאה הילדים יעברו לגנים שנקראים גני ויצ"ו שבנו בתוך העיר.

סולימאן אבו גררה: עכשיו הוא מתחרט.

סולימאן אבו גררה: הוא אומר אני לא הבטחתי שום דבר.

סולימאן אבו גררה: הוא הקים ועדה, אחרי הצעקות שאני עשיתי ואחרי הישיבה בעירייה עם כל הגורמים, הוא החליט על הקמת בדיקה בתוך העיר שבראשה עומד חברי שהוא מבקר העירייה.

סולימאן אבו גררה: אנחנו עומדים בסוף החודש הזה להוציא את הדו"ח.

סולימאן אבו גררה: הדו"ח הוא חמור מאוד.

סולימאן אבו גררה: כל דבר שנגענו בו, אפילו באוכל שמספקים לילדים.

סולימאן אבו גררה: אין אישור של משרד הבריאות.

סולימאן אבו גררה: מי שמספק את האוכל של הילדים בחינוך המיוחד הוא ממלא מקום ראש העיר שמחזיק בעמותת בית הקשיש.

סולימאן אבו גררה: לכן אני אומר לך גבירתי, החינוך המיוחד הוא נגוע בשחיתות מהדרגה הראשונה.

סולימאן אבו גררה: ואני חייב להגיד את הדברים האלה, כי אני בדקתי את הנושאים האלה.

סולימאן אבו גררה: הכל מושחת בחינוך המיוחד.

סולימאן אבו גררה: אני וחבריי החלטנו, ישבנו קודם בישיבת הנהלה של הארגון שלנו והחלטנו שיותר אנחנו לא מוכנים לשתוק.

סולימאן אבו גררה: אנחנו במסגרת הבדיקה שלנו שאנחנו ערכנו ובדקנו אני ביקרתי באשדוד בבית ספר ניר, וראינו איך הדברים מתנהלים.

סולימאן אבו גררה: זה שני דברים שונים.

סולימאן אבו גררה: זה עולם אחר.

סולימאן אבו גררה: אנחנו ביקרנו בבית ספר אחר בצפון, בית ספר רן, שהוא מוכר לא רשמי.

סולימאן אבו גררה: זו חוברת שלו שאני לקחתי מהמנהל.

סולימאן אבו גררה: הדברים מתנהלים אחרת לגמרי בהשוואה למה שקורה שם.

סולימאן אבו גררה: לצערי, אני לא רוצה לפגוע בילדים, אבל אני אומר לך את זה, עם כל הכאב כהורה, לא מספיק הגזירה שאנחנו קיבלנו מאלוהים, גם מישהו אחר צריך לתת לנו עוד מכה.

סולימאן אבו גררה: קיבלנו את המכה הראשונה, את המכה השנייה והמכה שלישית אנחנו מקבלים מהמדינה.

סולימאן אבו גררה: אני אומר שכולם נכשלו, ממשרד החינוך, מהמדינה, אף אחד לא עושה שום דבר.

סולימאן אבו גררה: ואני רוצה להגיד לך שבכל הרשויות שאני בדקתי יש מחלקת חינוך מיוחד בתוך הרשות, ולדעתי זה צריך להיות חובה, חובה שתהיה מחלקת חינוך מיוחד, שמטפלת בהסעות, בילדים, בפיקוח.

סולימאן אבו גררה: אין פיקוח, אין שום דבר.

סולימאן אבו גררה: יש מחלקת חינוך שמטפלת בחינוך הרגיל, והכניסו שם את הילדים בתוך החינוך הרגיל, ואף אחד לא מפקח, אף אחד לא יודע.

סולימאן אבו גררה: גבירתי, אני רוצה לתת לך נתון, שמשרד החינוך מכחיש אותו.

סולימאן אבו גררה: אנחנו בנוכחות של שישה אנשים, כשסיירנו בתוך המוסדות האלה, בתוך בית הספר, בחודש השתים עשרה, לפני חצי שנה, אמורות להיות שם חמש עשרה מורות בתוך בית הספר.

סולימאן אבו גררה: אנחנו מצאנו רק שתיים.

סולימאן אבו גררה: ואני אחראי על מה שאני אומר.

סולימאן אבו גררה: רוב בית הספר לא היו מורים.

סולימאן אבו גררה: מה אתם רוצים, זאת בחופש מחלה, זאת בחופש שלא ידוע, זאת לא נמצאת, שבע עשרה מקבלות שכר שהעירייה כביכול טוענת שהן מלוות.

סולימאן אבו גררה: הן מקבלות שכר מהרשות.

סולימאן אבו גררה: נמצאו מהן חמש בתוך בית הספר.

סולימאן אבו גררה: אפילו סטודנטית שנמצאת שם הביאו אותה, אמרו לה תשמעי, היום את תהיי מורה.

סולימאן אבו גררה: לא מצאו גם סטודנטית, עשו משהו אחר, לקחו שתי כיתות, איחדו אותן, שמו את הילדים ביחד.

סולימאן אבו גררה: אני שואל למה, אומרים אין מורים, אין שום דבר.

סופה לנדבר: תודה רבה לך.

סופה לנדבר: אני רוצה לומר שלפני שאני החלטתי לנהל את הישיבה הזאת לא חשבתי שהמצב כל כך חמור.

סופה לנדבר: הוא לא סתם חמור, הוא בגבול של פשע.

סופה לנדבר: פשוט פשע.

סולימאן אבו גררה: אני רוצה להגיד רק משפט אחד ברשותך.

סולימאן אבו גררה: אני מה שאני דורש, בבקשה מכם הוועדה, להקים ועדת חקירה לבדוק את הנושא במיוחד בעיר הזאת מה קורה עם הילדים האלה.

סולימאן אבו גררה: בבקשה.

סולימאן אבו גררה: תודה.

רחל נוימן: אני רחלי, אני אמא של מעין שלומדת בבית ספר און, ילדה מוגבלת בכל גופה, שפשוט לא מסוגלת לעשות שום דבר בעצמה.

רחל נוימן: אני הבאתי את זה לכאן, זה פשוט נמצא איתי.

רחל נוימן: עם המחשב הזה היא אמורה לדבר.

רחל נוימן: זה פשוט מחשב עם מסך מגע, שהיא לוחצת וזה אומר מה שהיא צריכה להגיד.

רחל נוימן: הוא נמצא איתי כי פשוט אין מי שידליק אותו עבורה.

רחל נוימן: אז כמו שחבר הכנסת אמר קודם חלם, אז אני טוענת שחלם זה כאן, כי אם אני יושבת עם המחשב של הילדה שלי שהיא אמורה לדבר איתו.

רוני גינת: שמי רוני גינת, בגיל שנה ושלושה חודשים גילינו סרטן בראש של הבן שלי, היינו אחת עשרה וחצי שעות בניתוח, הוא יצא לא רואה.

רוני גינת: אחרי זה היינו עם זיהום בחלל חדרי המוח, שבועיים וחצי לא מצאו אנטיביוטיקה שתביס את החיידק.

רוני גינת: היינו חודשיים וחצי בטיפול נמרץ, לעתים אמרו לנו שני אחוז לחיים, שניים וחצי.

רוני גינת: יצאנו משם, אחרי שליוינו אותו כל המשפחה, אני לא עבדתי באותה תקופה, ההורים שלי, אף אחד, יצאנו משם, הרופאים אמרו זה נס, לא שלנו.

רוני גינת: זה הכל המשפחה, האהבה, מה שהענקתם לילד הזה.

רוני גינת: יצאנו משם, כאילו הוא נולד מחדש.

רוני גינת: הלכנו לקבל טיפולים כימותרפיים, הסרטן בדרגה שתיים בראש.

רוני גינת: שבעים אחוז מהילדים מתים ברעילות של החומרים.

רוני גינת: באנו לשם עם בלונים, אמרו אבל הילד לא רואה, אמרנו כן, אבל אנחנו ניקח את הכל ונעשה שמח ואלוהים בשמים יעזור.

רוני גינת: כל הילדים לפני הבן שלי כולם מתו.

רוני גינת: הוא היחידי שהחזיק.

רוני גינת: יצאנו משם לגן אליה בפתח תקווה.

רוני גינת: גן לילדים שלא רואים.

רוני גינת: אשתי נסעה איתו שנה וחצי כדי שיהיה לו אמון באנשים, כי רק הוא ידע רע כל הזמן.

רוני גינת: הצלחנו לשקם אותו.

רוני גינת: היום הוא בן אחת עשרה וחצי.

רוני גינת: הוא לא גמול, הוא לא הולך לבד, הוא לא רואה, הוא CP, הוא אוטיסט.

רוני גינת: המנהלת בבית ספר און, שהוא בית ספר מדהים אמר פה חיים, אמרה לי אני לא יכולה לקבל אותו בלי סייעת אישית.

רוני גינת: אמרתי לה בשביל מה הוא צריך, היא אמרה לי הוא צריך תיווך ללוח, הוא צריך עזרה בלכתוב, הוא צריך שיסבירו לו, צריך לפתוח את האוכל, לסגור את האוכל.

רוני גינת: אני לא הבנתי, אמרתי בסדר.

רוני גינת: דאגתי, היתה לו סייעת אישית שלושים שעות.

רוני גינת: באפריל התקשרתי למנהלת, אמרתי מה עם סייעת לשנה הבאה, אל תדאג, הכל בסדר.

רוני גינת: בספטמבר אני מצלצל, אומרים לי אין סייעת.

רוני גינת: אמרתי למה, אמרו לא יודעים.

רוני גינת: שלחתי מונית ספיישל, עם הפיליפינית שלו, שתיכנס, צלצלו אמרו לי אסור לנו להכניס אותה.

רוני גינת: אמרתי אבל למה, אמרו אסור.

רוני גינת: אמרתי טוב, אני אשלח את אשתי.

רוני גינת: תעזבי הכל, גם ככה היא לא עובדת, היא סביב הילד, אני מפרנס לבד.

רוני גינת: שלחתי את אשתי, אמרו את לא יכולה להיכנס כי אסור לך לראות את הילדים האחרים בכיתה.

רוני גינת: אז היא ישבה בחוץ.

רוני גינת: באחת נתנו לה אישור לתת לו לאכול אז הוא היה עם פיפי שהתייבש עליו.

רוני גינת: כתבתי לגברת ירקוני וכתבתי לשרת החינוך וכתבתי לאלוהים, וכולם ענו לי, בניירות הכל טוב.

רוני גינת: הכל בסדר.

רוני גינת: במציאות זה לא בסדר.

רוני גינת: הגעתי לראש הממשלה, הגעתי לאלוהים.

רוני גינת: בסוף השגתי מעיריית נתניה סייעת לשלושה ילדים מנתניה שבבית ספר און, אחרי שבכיתי שם.

רוני גינת: אני אמרתי גם אני מוכן לשלם שלושת אלפים שקל שתהיה לו סייעת.

רוני גינת: אסור.

רוני גינת: אסור לי לתת כסף, אסור לי להביא סייעת, אסור לי להביא פיליפינית, אסור לי להביא את אמא שלו.

רוני גינת: ומה אתם רוצים, שאני אשב בצד, תקשרו לי את הידיים והרגליים והילד יסבול.

רוני גינת: אני כל בוקר קם אליו, מלביש אותו, שולח אותו בהסעה והבטן שלי מתהפכת.

רוני גינת: אני לא עבדתי ארבעה חודשים השנה רק בשביל שתהיה לו סייעת.

רוני גינת: הצלחתי להביא לו סייעת, בת שירות לאומי.

רוני גינת: דיברתי בוועדת דורנר שעה ורבע עם אשתי.

רוני גינת: אני לא אחד של הרצאות.

רוני גינת: הבאתי סרט על רועי.

רוני גינת: רועי שלי הוא לא רואה, אבל הוא ילד כשרוני, הוא מנגן מוזיקה ביד אחת על פסנתר, הוא ליווה את מתי כספי בהיכל התרבות שלושת אלפים איש.

רוני גינת: הוא ליווה את אביהו מדינה בשיר ונגינה.

רוני גינת: אתמול הוא ליווה את עמותת חברים, הוא ישב על פסנתר כנף וניגן יצירות של מוצרט ובך.

רוני גינת: אבל יש לו צרכים מיוחדים.

רוני גינת: ישבתי בוועדת דורנר והראיתי את הגדולה שבו ואת הצרכים היומיומיים, שהוא צריך סיוע בהכל.

רוני גינת: יושבת השופטת דורנר ואומרת לגברת רות פן ממשרד החינוך, רותי, הפעם את כבר לא יכולה.

רוני גינת: פה את חייבת לתת סיוע.

רוני גינת: אז היא עושה בראש כן כן.

רוני גינת: ישבתי בוועדה ושמעתי מומחה שהביאו במיוחד מארצות הברית על חשבון המדינה, הבנאדם מדבר אנגלית והוא אומר אני שלושים שנה חוקר ואני מדבר על סייעות בשילוב.

רוני גינת: כשרוצים להפסיק סייעת לילדים בשילוב, וזה לא המקרה, צריך לבוא במגע עם ההורים, צריך להסביר לאנשים וצריך ללוות את המקרה ברחל בתנו הקטנה.

רוני גינת: מה עשו חכמינו, הפסיקו את הסייעת לילדים רגילים בחינוך מיוחד, כמו הבן שלי, הבן שלי לא בשילוב, הרי ילדים בשילוב הם ילדים יותר חזקים.

רוני גינת: אז הפסיקו את הכל בשם המחקר של אותו בנאדם.

רוני גינת: אני הייתי בוועדת דורנר ואמרתי לו בהפסקה תבהיר שאתה מדבר על שילוב ולא מדבר על סייעת רגילה כמו לבן שלי.

רוני גינת: אז הוא אמר אם יש בלבול, אני רק על שילוב מדבר.

רוני גינת: אז הוא לקח פסק זמן ואמר אני רוצה להבהיר, אני התכוונתי רק לסייעות שילוב.

רוני גינת: ילדים רגילים אסור להפסיק להם.

רוני גינת: חבר הכנסת מלכיאור בוועדת חינוך בכנסת אמר לגברת רות פן במלים האלה, אם תורידי את המשקפיים את תראי אותי יותר טוב?

רוני גינת: ואם יעברו חודשיים את תראי טוב יותר?

רוני גינת: הבן שלו עיוור, הוא לא יהיה יותר טוב.

רוני גינת: אז למה לקחת את הסיוע?

רוני גינת: הביאו את מנהלת בית הספר, את המפקחת שוכמן, את רות פן ואת פוטרמן מעוזר השרה ואני ואשתי, ובתום הישיבה הוחלט שרועי צריך סייעת צמודה.

רוני גינת: קיבלתי ארבעה דפים כתובים, לא כתוב שם שהוא צריך סייעת צמודה.

רוני גינת: אני לא יודע מה יהיה שנה הבאה, כמוני כמו כולם פה.

רוני גינת: וכשגברת ירקוני אומרת מה שהיא אומרת, אם היית מגיעה ומסתכלת, אני בטוח שאין לך את הכלים לדעת אם הוא צריך או לא.

רוני גינת: המנהלת על ידי ועל יד רות פן אמרה שהיא לא היתה מקבלת אותו והיא לא יכולה לתפקד בלי סייעת צמודה.

אסתר ירקוני: לי היא אמרה משהו אחר.

חיים רטיג: לא מבינים את ההורים, עם מה הם מתמודדים.

חיים רטיג: הבן שלו למשל הוא כשרון מדהים.

חיים רטיג: הבן שלו לא רואה, הוא רק שומע את הקול שלי, הוא יודע מי אני.

חיים רטיג: זה לא יאומן, זה כשרון מתהלך, צריך להשקיע בו מעבר לסייעת האישית.

חיים רטיג: הוא יגיע לכשרון מדהים.

חיים רטיג: לא יכול להיות דבר כזה.

חיים רטיג: למה לא לפתח, לאותם ילדים שיש להם את כל האופציה, להריץ אותם למעלה.

רוני גינת: אני אספר לך משהו יותר נחמד, יש לו חצי שעה פעמיים בשבוע גרייה בראייה.

רוני גינת: כשהוא למד בבית ספר אחר עשו לו הכנה לברייל.

רוני גינת: עכשיו הוא מנגן על פסנתר בעיניים עצומות.

רוני גינת: תדמיינו, הוא יכול ללמוד ברייל.

רוני גינת: אני ניסיתי לדבר עם המורה ולא הצלחתי להבין, ואני אדם משכיל, למה לא מצליחים להוביל אותו.

רוני גינת: אמרתי עזוב, צלצלתי וביקשתי אם מישהו יכול לעזור לי, אני רוצה להביא באופן פרטי מורה שתלמד אותו ברייל בבית.

רוני גינת: קיבלתי טלפון, למה אתה לא אומר, אמרתי אתם לא יכולים לעזור לי אף אחד.

רוני גינת: אסור למורה בחינוך המיוחד לתת לי שיעור פרטי בבית.

רוני גינת: אמרתי אבל למה, הבן שלי בכיתה ח', אני רוצה שיעור אנגלית אני קונה לו.

רוני גינת: אני רוצה לעזור לרועי, אותי לא מעניין למה זה אי אפשר.

רוני גינת: אני רוצה לתת לו.

רוני גינת: עד היום לא הצלחתי במשך שלושה וחצי חודשים להשיג מורה שתבוא באופן פרטי הביתה, כי אסור.

רוני גינת: איך זה הגיוני, הרי הוא לא ילמד ברייל בקצב הזה.

סופה לנדבר: לקחת סייעת אישית לא אסור, מותר.

סופה לנדבר: אבל להביא מורה פרטי אסור.

סופה לנדבר: ואני רוצה להגיד שכאשר הבן שלי היה חי אז אני החזקתי בבית צוות.

סופה לנדבר: לא בנאדם אחד.

סופה לנדבר: צוות של אנשים.

סופה לנדבר: מה שיכולתי לעשות מול אלוהים ומול הילד שלי עשיתי.

נעמי מורביה: שמי נעמי מורביה ואני ממטה מאבק הנכים.

נעמי מורביה: אני מקווה שחבריי מארגוני הנכים יסכימו שאני אומר את הדברים האלה.

נעמי מורביה: אני רוצה להביע מחאה, ומחאה באמת קשה מאוד, על זה שמשרד החינוך בחר לשלוח לכאן את רכזת פניות הציבור.

נעמי מורביה: מי שהיה צריך לשבת כאן זה מינימום מינימום שרת החינוך.

נעמי מורביה: כי באיזה שהוא מקום הגברת ירקוני עושה עבודת קודש, אבל הם שלחו אותה לשדה הקרב בלי שום כלים.

נעמי מורביה: אין לה תשובות.

סופה לנדבר: אין לה תשובות, היא בעצמה מתמודדת עם פניות שאתם מעבירים קודם כל אליה.

סופה לנדבר: זאת אומרת פניות למשרד החינוך היא מטפלת.

נעמי מורביה: היא בסך הכל אמורה לתת את התשובות שנותנים לה.

נעמי מורביה: ואנחנו כבר מכירים את הדינמיקה.

נעמי מורביה: אני מאוד מעריכה את עבודתך, אבל אנחנו מכירים את הדינמיקה.

נעמי מורביה: את נותנת את התשובות שנמסרו לך, ואנחנו יודעים מאיפה התשובות האלה באות.

נעמי מורביה: אני מקווה שאני מייצגת את כל ארגוני הנכים, הוא שאנחנו עייפים מזה שמודדים את הנכות דרך החור של השקל.

נעמי מורביה: די.

נעמי מורביה: מספיק.

נעמי מורביה: לא יעלה על הדעת שמאה שלושים ושש הסייעות האלה, ולא חשוב תחת איזה שם תכניסו אותן, זה מה שיפתור את כל בעיות התקציב של משרד החינוך.

נעמי מורביה: לא יעלה על הדעת.

נעמי מורביה: ולא להחזיר את הסייעות מחר, שלשום.

נעמי מורביה: מדינת ישראל זו מדינת חוק.

נעמי מורביה: מן הידועות בחוק, ראשון ובראשונים, אין שינוי מצב כל עוד אין החלטה שיפוטית.

נעמי מורביה: ועדה היא לא פתרון.

נעמי מורביה: ובטח ובטח לא קודם כל לשנות ואז נעשה ועדה ונבדוק אם השינוי היה חוקי כן או לא או אם היה רצוי כן או לא או מומלץ כן או לא.

נעמי מורביה: דבר ראשון תחזירו את הסייעות ולאלתר.

נעמי מורביה: ההורים האלה שמתמודדים עם הגזירה הקשה ביותר שניתן להתמודד איתה.

נעמי מורביה: אני נכה, לי יש את הכלים להתמודד עם הנכות שלי.

נעמי מורביה: ההורים האלה מתמודדים עם ילד.

נעמי מורביה: זה משהו שאף אחד לא יכול להיכנס לנעליים שלהם.

נעמי מורביה: קודם כל תפתרו את ההורים האלה מהצרה הזו של החוסר בסייעת.

נעמי מורביה: עזרו להם.

נעמי מורביה: אחרי זה תשבו, תעשו חשבונות, כן צריך, לא צריך, מה צריך.

נעמי מורביה: קודם כל שחררו.

נעמי מורביה: אני יודעת שאת לא הכתובת, אבל את תהווי לנו היום פה, כי את מכאן חוזרת למשרד החינוך.

נעמי מורביה: אנא, תהווי לנו פה.

נעמי מורביה: קודם כל שחררו את הסייעות, שחררו את העזרה האישית.

נעמי מורביה: תנו להורים האלה מזור.

נעמי מורביה: הכאב שלהם נורא.

אריאן סדובסקי: אני רציתי להביא את הדעה של חברה חדשה במועדון של ההורים עם ילד לצרכים מיוחדים.

אריאן סדובסקי: אני אמא לרפאל, הוא בן שנה ושלושה חודשים.

אריאן סדובסקי: הוא לא זכה אפילו להגיע לאפשרות לסייעת כי הוא התחיל גן מיוחד בחודש פברואר.

אריאן סדובסקי: הוא ילד עם מחלה גנטית שעוד לא הוגדרה, מאוד קרובה לדיסוטונומיה משפחתית אבל בלי מוטציה מוכרת של הדיסוטונומיה משפחתית.

אריאן סדובסקי: יש לו רגישות לתחושות, בימים הראשונים שהוא היה בגן חזר לי כולו דם בפה, על האצבעות, הוא נשך את הלשון ונתנו לו לדמם, נשך את האצבעות ולא הצליחו למנוע ממנו כי אין מספיק סייעות כנראה בכיתה, האחות אמרה לי שהיא ישבה לידו כל היום כשמגיע לו שעתיים של אחות ביום, של סייעת רפואית, כי הוא עם גסטרוסטום.

אריאן סדובסקי: הוא לא אוכל שום דבר דרך הפה כי יש להם סכנה לבלבול בין הוושט לקנה.

אריאן סדובסקי: ובקיצור אמרו לי שסייעת לכל היום אני לא אקבל, היה מקרה כזה בגן, כרגע הוא בגן עלה בבני ברק, ופשוט שלחו את ההורים הביתה עם הסייעת.

אריאן סדובסקי: אמרו במסגרת אין סייעת.

אריאן סדובסקי: לא מגיע לו.

אריאן סדובסקי: זה ילד עם יכולות, כל רופא שרואה אותו אומר שזה ילד שרוצה להתקדם, הוא כל הזמן מתאמץ כדי לעשות דברים.

אריאן סדובסקי: הוא לא הולך, הוא לא יושב, הוא לא זוחל, הוא התחיל רק לאחרונה להתהפך, הוא פשוט התהפך עד הפסנתר צעצוע, הוא פשוט ראה את הפסנתר והתגלגל איך שהוא יכול עד אמצע הסלון כדי לנגן.

אריאן סדובסקי: והוא עוד לא יודעים מה יהיה המצב שלו בעתיד אבל אני מאמינה בו מאוד.

אריאן סדובסקי: אני רציתי גם לדבר על ההסעה שהעירייה ארגנה לנו.

אריאן סדובסקי: הסעה במונית עם נהג מונית שיש לו רק יד אחת.

אריאן סדובסקי: נהג מונית נכה בעצמו, עם יד אחת, יש מלווה, שהוא לא מלווה רפואי, יש עוד שני ילדים בהסעה, ילדים שמגיעים מכל מיני אזורים שונים בגנים.

אריאן סדובסקי: הילד שלי במקום עשר דקות בהסעה נמצא שעה בהסעה כי מבני ברק הוא נוסע עוד לתל השומר ואני לא יודעת לאן.

אריאן סדובסקי: זה ילד שיכול פתאום לעשות התקף של דיסוטונומיה וההתקפים שלו זה הפסקת נשימה.

אריאן סדובסקי: הנהג מונית לא יכול לנסוע עם הילדים האחרים לבית חולים, המלווה שלפעמים זה ילד בן שש עשרה, שבע עשרה, לא יותר, שבטוח לא למד עזרה ראשונה ובטוח לא יודע להתמודד עם ילד שנכנס להתקף, ואני כל יום שולחת את הילד שלי לגן בהסעה הזאת ואני מתפללת שהוא יגיע הביתה.

אריאן סדובסקי: הבטיחו לי סייעת רפואית, זה בטיפול ועדיין לא קיבלתי.

אריאן סדובסקי: קיבלו המלצות מפרופ' מעין שהיא המרכזת הארצית של דיסוטונומיה משפחתית, שלחתי את זה לעובדת רווחה שאמרה זה לא אני, זה החינוך, החינוך אומר אנחנו מטפלים, לא יודעים.

אריאן סדובסקי: בדיוק אותו פינג-פונג.

אריאן סדובסקי: אני ישבתי עם העובדת רווחה, עם מנהלת בית הספר ועם עוד מישהי מהרווחה שאמרו כן, את צריכה לטפל.

אריאן סדובסקי: היא בכלל לא ידעה שהיא צריכה לטפל בכל העניין הזה, היא לא הבינה, כאילו פעם ראשונה שהיא מטפלת, והיא עובדת סוציאלית ותיקה וזה כאילו פעם ראשונה שהיא מטפלת בילד מיוחד.

אריאן סדובסקי: ובקיצור כל יום עובר ככה, והילד שלי בהסעה הזאת, בסכנה, ופעם אחת הוא לא ידע אם כן להדליק מזגן, לא להדליק מזגן, זה ילד שלא מווסת חום גוף, הוא הגיע לי עם חום שלושים ותשע שתיים הביתה, כי הוא לא הדליק את המזגן כי הוא פחד שהילדים האחרים יתקררו.

אריאן סדובסקי: זה המצב בגדול.

אריאן סדובסקי: יש עוד המון המון בעיות שאני לא רוצה להרחיב עליהן.

אריאן סדובסקי: חייבים סייעות.

סופי זהר: הבן שלי הוא בן תשע, עם תסמונת קבוקי, שזה מכלול של בעיות.

סופי זהר: אני לא מדברת כרגע על בעיות בריאות, ניתוח לב, לא מדברת על זה כרגע, הבעיה שלו זה הלקות שמיעה, שהוא מתקשר בשפת הסימנים ובעיית הניידות שלו, שהוא עם הליכון אחורי או לסירוגין כסא גלגלים.

סופי זהר: אין שום מערכת חינוך, משרד החינוך לא יכול לתת לו מענה למקום שגם ילמד אותו את שפת הסימנים וגם יהיה נגיש לנכים.

סופי זהר: בכלל בארץ אין את זה.

סופי זהר: אין בית ספר שהוא גם נגיש לנכים וגם מלמדים שם בשפת הסימנים והילדים שם מתקשרים בשפת הסימנים.

סופי זהר: אין דבר כזה יחד.

סופי זהר: אני הייתי צריכה לבחור איפה לשים אותו, במסגרת שילמדו אתו את שפת הסימנים או במסגרת לילדים נכים.

סופי זהר: כמובן שהעדפתי את שפת הסימנים ואת שאר הטיפולים אני עושה אחר הצהריים, פיזיותרפיה הוא לא מקבל, כל הדברים האלה אני עושה אחר הצהריים.

סופי זהר: בית הספר לא נגיש לנכים, לכן משרד החינוך כבר חמש שנים אישרו לו סייעת צמודה, שהיא בעצם הרגליים שלו.

סופי זהר: זה לרדת במדרגות, זה ללכת לשירותים, זה לצאת מהכיתה, זה לעבור לכיתה השנייה, להפסקה שהוא לא יכול לצאת נכון לעכשיו.

סופי זהר: עכשיו זה באמצע שנת הלימודים, התקשרו אלי מהעירייה והודיעו לי שאין סייעת צמודה יותר.

סופי זהר: הם היו נחמדים, אישרו לי עוד יומיים שאני ככה אוכל להתארגן, לא הספקתי אפילו להתארגן.

סופי זהר: ואין לו סייעת צמודה נכון לעכשיו.

סופי זהר: מה שקורה היום זה שיש את הבנות שירות, שגם אחרי זה אמרו שאולי גם בנות שירות לא יהיו, אז כל פעם יש מישהי אחרת שצריכה להגיע, כשהוא צריך ללכת לשירותים, לרדת למטה.

סופי זהר: ואני חייבת להוסיף שהוא אמנם בן תשע אבל העצמות שלו מתאימות לילד בן שנתיים וחצי-שלוש.

סופי זהר: נפילה קטנה זה ישר שבר, שזה כבר קרה בבית הספר, הוא שבר את הירך, את האגן.

סופי זהר: הוא עם פלטות ברגליים, לאחר מספר ניתוחים.

סופי זהר: יש לי אישורים כאן מהאורטופד, מהרופא ילדים, שהוא חייב השגחה צמודה, במיוחד כי המבנה לא נגיש לנכים.

סופי זהר: זה הכל מדרגות.

סופי זהר: זה הכל מעברים צרים.

סופה לנדבר: את כתבת למשרד החינוך?

סופי זהר: כן.

סופה לנדבר: ומה קיבלת?

סופי זהר: בית הספר ייתן את המענה.

עדינה יוסף: אני מכירה את הילדים מהעבודה שלי ואת הצרכים שלהם אבל בעצם אין במשרד הבריאות ישירות גישה לטיפול בצרכים האלה.

עדינה יוסף: משרד החינוך פונה וקונה שירותי בריאות מגורמים אחרים.

עדינה יוסף: לכן חוץ מזה שאני מכירה ואני מבינה את המקרה של כל אחד מהילדים שהצגתם וודאי של ילדים אחרים אין לי בעצם מה להשיב לשאלות.

רחל נוימן: אני חייבת לומר בהקשר הזה משהו.

רחל נוימן: בבית הספר שלנו יש אחות פעמיים בשבוע.

רחל נוימן: זאת אומרת אם ילד מחליט לפרכס או לעשות משהו הוא חייב לעשות את זה בתאום מראש עם האחות שנמצאת בבית ספר.

רחל נוימן: וגם אז הם לא מטפלים, הם מפנים באמבולנס.

אבנר עורקבי: אני מתפלא שלקחו את בנות שרות לאומי, משרד החינוך, כל הגברדיה של ממשלת ישראל היתה, אדון עמיחי היה שם, וביטלו את החוק הזה באמצעות ראש הממשלה.

אבנר עורקבי: את ההוראה הזאת.

פונה: אני אבא לילד אוטיסט, אני גר בירושלים, הבן שלי לומד בחוות הנוער, ויש לו גם פרכוסים, בחודשיים האחרונים הפרכוסים שלו עלו מאוד והוא נקע לי שתי כפות רגליים, קיבל חתכים בפנים, שני תפרים בשפתיים, והכל בשבוע האחרון.

פונה: אני פשוט נדהם ממה שאני שומע פה.

פונה: אני כרגע לא ביקשתי סייעת אישית שלו אבל מה שאני מבקש מהוועדה שיהיה איזה שהוא תקציב שיוקפא במשרד החינוך למקרים כאלה, שעד היום אני לא הייתי צריך סייעת מיוחדת, ומשנת הלימודים הקרובה אני כנראה אצטרך כן סייעת צמודה אליו, כי פשוט כרגע אני נתתי גם הוראה לחווה איפה שהוא נמצא לנייד אותו בכסא גלגלים כי פשוט אני פוחד שיקרה לו משהו.

אבי גור: אני מלווה את הנושא הזה כבר שתים עשרה שנה, וכל שנה כואב לי יותר, גם בגלל שמספר הילדים עולה, ואין לזה התייחסות תקציבית במשרד האוצר.

אבי גור: וגם בגלל שההתייחסות המקצועית לנושא הזה במקום להתרחב היא מצטמצמת.

אבי גור: למשל אני אתן דוגמא, הגברת שיושבת פה מפניות הציבור, האגף שהיא מייצגת נאלץ בשנים האחרונות להגדיל את מספר האנשים, והם עושים עבודה נאמנה.

אבי גור: זאת אומרת ברגע שאנחנו פונים אליהם, אם יש לכם יותר אנשים שפונים, אני אומר מה העורכת דין שעומדת בראש האגף מה היא הרצתה לנו כהורים על הצרכים שלכם, ואני אומר שאתם עושים עבודה טובה, ואתם עושים עבודה יותר טובה, אבל זה בגלל שבשטח הבעיות נוצרות.

אבי גור: וכל פעם שאתם נאלצים להעביר את הטיפול לתוך המשרד העסק הזה במידה מסויימת נעצר.

אבי גור: אבל אתם עושים את העבודה.

אבי גור: בשבוע שעבר אנחנו ישבנו, ועדת עבודה רווחה ובריאות, הגיעה המנכ"לית והגיעה מנהלת החינוך המיוחד, והעובדה היא שבסוף הישיבה היו תוצאות.

אבי גור: אז אני שוקל אם כדאי שאנחנו נחשוב בכיוון הזה גם כן, להזמין את המנכ"לית.

אבי גור: התוצאה היתה שבאותה ישיבה המנכ"לית ויתרה על דרישה נוספת מהאוצר ואמרה שהיא תתקצב את החינוך המיוחד והכסף הנוסף מתקציב משרדה.

אבי גור: אז זאת אומרת שהיה שיפור מסויים, היתה הבנה מסויימת.

אבי גור: אולי גם בנושא הזה תהיה איזו הבנה.

אבי גור: אני רוצה להגיד מהניסיון בשטח שלמשרד הבריאות יש תקציב ולמשרד הבריאות יש חשיבות בנושא הזה, בהעברה המקצועית, ואני אסביר במה הדברים אמורים.

אבי גור: קופות חולים יושבות בשטח, קופות חולים מתוקצבות על ידי משרד הבריאות.

אבי גור: קופות חולים מקבלות הנחיות ממשרד הבריאות, והן עושות עבודה נפלאה.

אבי גור: מה שחסר גבירתי היושבת ראש זה מתאם בשטח.

אבי גור: כמו שיש ועדת השמה, בקטע הזה של האנשים שיושבים כאן אין צוות בשטח, בעיר, בכפר, בקיבוץ, אין בנאדם שמרכז את הפניות של ההורים, אין בנאדם שלהורים יש אפשרות לבוא ולערער, אין בנאדם שלהורים יש אפשרות לבוא ולהציג את הדרישות שלהם, ויותר מזה אני יכול להגיד לכם שזה הכל מבוסס על הרוח הטובה של האדם שמייצג את הקופה באותה ישיבה, ויש הרבה מקרים שיש רוח טובה לטובת האנשים האלה.

סופה לנדבר: אנשים צריכים להרגיש את התוצאות של הרוח הטובה.

אבי גור: בדיוק.

אבי גור: וזה מה שחסר כאן, חסרה כאן עבודה מסודרת למען האנשים האלה שתוגדר אולי בחוק.

סופה לנדבר: אני חושבת שבמדינת ישראל יש מערכת חינוך, ומערכת חינוך מיוחד נמצאת בתוך מערכת החינוך.

סופה לנדבר: ויש לנו שרת חינוך, ולא צריכים להביא עכשיו את כל הילדים הנכים ולצאת מול משרד החינוך ולהגיד עד פה.

קובי כהן: היינו כבר, ישבנו עם השרה בפגישה, היא הבטיחה שוועדת דורנר תוציא מסקנות תוך חודש, זה היה לפני חודש וחצי.

קובי כהן: הבטיחו שיהיו המלצות ביניים.

אבי גור: אם אפשר לבקש שלקראת הישיבה הבאה מנכ"ל בריאות ומנכ"ל חינוך יתנו את ההתייחסות.

יעקב כהן: הייתי רוצה לשאול, דיברנו על מאה שלושים ושש סייעות בחינוך המיוחד בסיכון גבוה.

יעקב כהן: אבל אני עוד לא קיבלתי מספר, אולי את יודעת גברת אסתר, אני שומע שיש קיצוץ בסייעות בכלל בשילוב, בחינוך המיוחד בכללותו.

יעקב כהן: את יודעת להגיד לי מספרים?

אסתר ירקוני: במידע שהגיע אליי דווקא היה גידול משמעותי בתקציב של הסייעות השנה.

אסתר ירקוני: בדיוק להיפך.

אסתר ירקוני: זה מה שציינתי כבר.

יעקב כהן: אין קיצוץ בחינוך המשולב של סייעות?

פלורה קוק: אנחנו קיבלנו מידע מהגופים המשתתפים פה שיש קיצוץ גם בסייעות בשילוב, מפאת קוצר הזמן לא יכולנו להשיג את כל הנתונים.

יעקב כהן: אבל כאן זה מופיע אחרת, שעלו מספר הסייעות.

פלורה קוק: נכון, עלו מספר סייעות התיגבור.

דפנה אזרזר: אין סייעות אישיות.

דפנה אזרזר: במקום סייעות אישיות שמו סייעת תיגבור.

דפנה אזרזר: סייעת אישית היתה מוצמדת לילד וסייעת תיגבור היא סייעת כיתתית.

דפנה אזרזר: אבל זה לא פותר את הבעיה.

סופה לנדבר: רבותיי, בסיכום, אנחנו נתאם את הישיבה הבאה, אני רוצה עם שרת החינוך, אני חושבת שתתאמי כל תאריך שמקובל בשבילה, אנחנו נעשה ישיבה ונתאים את ישיבת הוועדה הבאה עם הלו"ז של שרת החינוך.

סופה לנדבר: אני רוצה לפני זה שאנחנו נפנה לשרת החינוך, עם בקשה להחזיר את כל מאה שלושים ושש הסייעת לילדים עד גמר העבודה של הוועדה שהיתה צריכה לסיים את העבודה בחודש פברואר, ואני רוצה מול כל שם של ילד הסבר של משרד החינוך למה לקחו את הסייעת האישית, ואנחנו נשתמש בחומר הזה.

סופה לנדבר: בישיבה הבאה אני גם רוצה לקבוע אותה באולם ההרצאות.

יעקב כהן: אני הייתי מציע שהיושבת ראש תהיה גם כן בוועדת דורנר, יש לזה משקל.

סופה לנדבר: אני לא יודעת, אני לא רוצה עכשיו לפרוטוקול להוסיף המון דברים.

סופה לנדבר: אני גם רוצה להבין כמה כסף בזבז משרד החינוך לכל הוועדה של המומחים הבינלאומיים.

סופה לנדבר: מה העלות של ועדת דורנר.

סופה לנדבר: אנחנו ניפגש בישיבה הבאה.

סופה לנדבר: אני שוקלת האם לתת אישור להורים להביא את הילדים.

סופה לנדבר: אני עוד לא קיבלתי החלטה אבל אני שוקלת.

סופה לנדבר: ואני רואה בחומרה שמשרד החינוך זילזל בישיבה של היום.

סופה לנדבר: כמו כן אני מבקשת לדעת פרטים ממשרד החינוך על מה שקורה ברהט.

סופה לנדבר: תודה רבה, הישיבה נעולה.