ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 17, פרוטוקול מספר 206, 2008-06-12 10:00

מיכאל נודלמן: לבקשתו של ראש העיר, ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות מקיימת סיור בקריית ארבע ובחברון.

צבי קצובר: אני מודה לכל הציבור שהגיע לביקור הזה.

צבי קצובר: ביקשתי מחבר הכנסת נודלמן לבקר במקום עקב הבעיות הקשות שיש לנו בקריית ארבע בקליטת כ-130 משפחות בני מנשה, שיבוא יחד עם הוועדה ועם כל הצוות ויתרשם.

צבי קצובר: אני רוצה לציין את מחוז ירושלים במשרד הקליטה שעושה כמיטב יכולתו לעזור לנו.

צבי קצובר: אנחנו תמיד נענים בחיוב לכל בקשה, אבל במגבלות של כל מחוז וכל משרד, גם הם נמצאים במגבלות מסוימות.

צבי קצובר: אני חייב לציין את חבר הכנסת אלקין שעוזר לי בכל פנייה ובכל בקשה, ועכשיו הוא מארגן לנו – אני לא יודע אם מותר לספר – רזרבה מסוימת ובעזרת השם אנחנו נראה משהו.

זאב אלקין: הכל חוקי.

צבי קצובר: אבל אני לא רוצה שיגנבו את הפטנט.

זאב אלקין: את השטח בעיתון מרחביה כבר תפס, כך שאני פטור.

צבי קצובר: הניה תציג את הבעיות הטובות שיש לנו.

הניה: את הצרכים.

הניה: מטבענו אנחנו בית ספר שכונתי אבל אנחנו מקבלות את כולן ומתוך כ-115 תלמידות השנה רבע פחות או יותר תלמידות מאתיופיה ובני מנשה.

הניה: זאת אומרת, בית הספר ממש כשמו, קולט עלייה.

הניה: ממש קולט עלייה.

הניה: הצרכים מאוד מאוד מרובים והיד קצרה מלהכיל.

הניה: הן יושבות את כל שעות הלימודים בכיתה הרגילה, בכיתת האם והן צריכות להתמודד כמו כל שאר התלמידות.

הניה: פתחו כאן מועדונית של בית מרים לשעות אחר הצהרים, כך שיש להן מעט סיוע בשיעורי בית, קצת העשרה, חוגים, נגינה, קריאה וכולי, אבל אנחנו מרגישות שיש פער.

הניה: יש פער בתחום הלימודי, יש פער בתחום המנטלי ויש לנו פער מאוד גדול עם אוכלוסיית ההורים.

הניה: אנחנו מתמודדות עם זה יום יום כאשר התקשורת עם ההורים היא לא תקשורת שזורמת.

הניה: הרבה פעמים הילדות חוזרות הביתה, ההורים לא מבינים מה הם נדרשים.

הניה: אנחנו מקיימות מפגשי הורים בתחילת כיתה א' ומנסות להסביר מה זה בית ספר, מה הצרכים, מה זה אומר ללוות ילדה לבית ספר, אבל אנחנו נתקלות הרבה פעמים בחוסר הבנה ובחוסר ידיעה אמיתית מה זה אומר להיות בתוך בית ספר בארץ ישראל.

הניה: השנה זאת פעם ראשונה – בערך שלושה-ארבעה חודשים – שקיבלנו ממש שש שעות לנושא עולות חדשות ובשש השעות האלה אני משתמשת לשתי תלמידות שממש עלו לפני שנה או שנה וחצי מהודו והן מקבלות את שש השעות האלה, כאשר אתם מבינים שיש לי עוד 24 או 23 בנות שזקוקות לעזרה הזאת.

הניה: הייתה לנו תקופה שהייתה להן מקהלה, ואלה בנות מאוד מוכשרות.

הניה: הייתה תקופה שניגנו כאן בחלילית.

הניה: אני חושבת שהתפקיד שלנו הוא לראות את היכולות שלהן ולממש ולמצות אותן כדי לאפשר להן באמת תגבור של אינטליגנציות שיש בהן ואולי מתוך זה הן תוכלנה להתקדם ולהיקלט בתוך הכיתות.

הניה: אני אומר את המשפט האחרון מבחינתי והוא שהילדות האלה באות מבתים שאם נדע לתת את מה שהם צריכים בבית, נוכל לחזק ולקדם.

הניה: עם הרבה אהבה שלנו וסבלנות שלנו לקלוט אותם עם האמצעים המתאימים, אני בטוחה שנוכל לומר שאלה היו תלמידותינו ותראו לאן הן הגיעו בזכות היחס שלנו, אבל אנחנו מאוד מאוד זקוקות ומאוד נשמח לקבל סיוע שמבחינתי זה משהו בתוך המערכת, לא רק חיצוני אחרי הצהרים אלא עזרה לעבוד אתן על פי החוקים שלנו, על פי הכללים שלנו, ואני מאמינה שבדרך הזאת נצליח לקדם אותן.

מיכאל נודלמן: אתם צריכים שעות נוספות?

הניה: נכון.

מירב: יש לנו בת אחת שהיא כרגע ממש עולה חדשה.

מירב: היא עלתה בנובמבר.

הניה: בשנה הבאה יש לנו רישום של 22 בנות לכיתה א' כאשר שמונה מתוכן בנות מנשה.

זאב אלקין: כמה שנים הן בארץ?

מירב: הן נולדו בארץ.

קריאה: הן לא נחשבות כעולות.

הניה: נכון.

הניה: אני רוצה להסביר משהו מאוד משמעותי.

הניה: קודם כל, הפוטנציאל שלהם הוא גבוה מאוד ואלה הן בנות ברמה ממש טובה.

הניה: ממה שראיתי בשיטות הלמידה בהודו, אלה לא שיטות שלנו.

הניה: הם לומדים שם מגיל 3 כתיבה וקריאה ובשינון.

הניה: זה פשוט מדהים לראות.

הניה: אין דיסלקציה, אין כלום.

הניה: מה שיש, יש קשיים בחשבון, גם בהודו, אבל יש שינון, חזרה ועבודה.

הניה: בזכות תרצה קיבלנו את שש השעות והמורה עושה עם התלמידות את התיווך הזה וזה מאוד קידם אותן.

הניה: היא עושה אתן המון שינון, המון חזרה והמון תיווך והעברה.

הניה: כאשר ראינו כדור, עכשיו הכדור בתמונה.

הניה: לנו זה נראה פשיטה, לעולם המערב, אבל להם זה לא פשיטה כי לא בטוח שהם ראו כדור, וגם אם הם רואות אותו בתמונה, התיווך שלנו הוא פשוט.

הניה: יש לנו עוד שאיפה, ועל זה דיברנו, לעשות פעילות גם עם ההורים.

הניה: לעשות חוגי הורים כדי שבאמת נוכל לחבר.

הניה: אני תמיד מאמינה שיש משולש, יש הורים, ילדים ובית הספר, וכאשר עובדים בצורה מסודרת, אפשר לקדם.

יולי יואל אדלשטיין: בקבוצה של בני מנשה ואתיופיה, כמה הם בני מנשה וכמה מאתיופיה?

הניה: יש לנו 7 אחוזים אתיופיות ו-18 אחוזים בנות מנשה.

יולי יואל אדלשטיין: בשנה הבאה יהיו לך יותר.

מירב: חשוב להדגיש שהאתיופיות הן ילידות הארץ.

צבי קצובר: מבחינת יישובי יש"ע, קריית ארבע היא ישוב עם האינטגרציה הכי גדולה ועם הסיוע הכי קטן שאנחנו מקבלים.

אברהם מיכאלי: רק בקריית ארבע יש עולים בני מנשה?

צבי קצובר: רק בקרית ארבע.

צבי קצובר: באו מכרמיאל, באו מפרדס חנה.

צבי קצובר: הם גרים שתיים-שלוש משפחות בדירה וזה בזמן שכאן תהליך הבנייה מוקפא ואין איפה לבנות ואין איפה לגור.

צבי קצובר: המשפחות גרות בקרוואן, שתי משפחות ביחד וזה בזמן שבכרמיאל מציעים להם דירות, מציעים להם את כל טוב הארץ, אבל הם אומרים לא, רק קריית ארבע כי בקריית ארבע מחבקים אותם, אוהבים אותם, תומכים בהם והם רוצים לבוא לכאן.

אברהם מיכאלי: בעצם הבעיה היא לא בעיה של בית הספר אלא הבעיה היא כלל יישובית.

צבי קצובר: נכון.

מירב: דיברנו על הכשרונות שלהם.

מירב: בזמנו לימדתי אותן לנגן בחליליות והייתה לנו מקהלה נפלאה, וגם את הציור בכניסה, הייתה לנו אומנית שעשתה אותו ביחד אתן.

מירב: גם הציורים שלהן, זה פשוט מדהים.

מירב: הן מאוד מאוד מוכשרות.

מירב: בזמנו רציתי שנעשה את זה דרך המתנ"ס, שהן יקבלו חוגים מוזלים כי בשלב מסוים לא יכולתי לעבוד יותר בהתנדבות.

הניה: אחת מבנות משנה קיבלה פרס מקום ראשון בציור במחוז ירושלים.

הניה: נסענו אתה לפתח-תקווה והיא קיבלה את הפרס.

הניה: זאת אומרת, אנחנו מנסים למצוא את המקורות ואת היכולות שלהן ולחזק אותן, אבל לכל הדברים האלה צריכים לקבל תקציב.

מירב: חייבים להשקיע בהם כי זאת עלייה מצוינת.

זאב אלקין: לגבי שש שעות, זה ברור, אלה הרי שעות חדשות של אולפן במסגרת הרפורמה שהייתה בתוספת השעות.

זאב אלקין: יש כאן גם חטיבת ביניים?

הניה: לא, אנחנו עד כיתה ו'.

זאב אלקין: ביסודי התכוונתם להפעיל, אמנם לא בכל המקומות, תוכנית של שעות נוספות לתלמידים המתקשים.

זאב אלקין: למה זה לא מגיע לכאן?

תרצה יהודה: אני אסביר.

תרצה יהודה: יש את התוכנית לתלמידים מתקשים שנקראת תוכנית משעולים, שמיועדת למינימום שמונה ילדים בקבוצה כאשר מדובר על שעתיים שבועיות לקבוצה כזאת.

תרצה יהודה: השעות האלה הן באמת לתלמידים שפגה זכאותם.

תרצה יהודה: זאת אומרת, זה יכול להיות ילד שעלה לארץ לפני חמש שנים ואלה יכולות להיות גם בנות עולים.

הניה: דיברת על מספר מסוים של שעות?

קריאה: שעתיים שבועיות לקבוצה של 8 ילדים.

תרצה יהודה: שעתיים שבועיות לקבוצה של לפחות 8 ילדים.

תרצה יהודה: זאת נקראת תוכנית משעולים שנבנתה במיוחד עבור אותם תלמידים שפגה זכאותם ועדיין מתקשים בשל היותם עולים או בני עולים.

תרצה יהודה: התוכנית הזאת התחילה לפני שנתיים בכיתות ה'-ו' ובשנת בתשס"ח הורחבה גם לתלמידי כיתות ד'.

תרצה יהודה: היות שמדובר במספרים קטנים ואין קבוצות כאלה, אי אפשר ליצור קבוצה של שמונה ילדים מכל שכבה, אחרי הרצה של התוכנית הזאת במשך שנתיים אנחנו רואים שהיא תוכנית מאוד מצליחה, אנחנו מקבלים משובים מאוד מאוד טובים, יש בכוונתנו, לקראת שנת הלימודים הבאה, להרחיב את התוכנית הזאת, לעשות לה הרחבה נוספת וליצור קבוצות דו-גיליות, ואז זה מאפשר בבתי-הספר האלה, שם יש מעט תלמידים – יש לנו סיפור כזה גם במעלה אדומים למשל עם יוצאי אתיופיה כאשר יש 20 ילדים בכל בית הספר – להרחיב את התוכנית לקבוצות דו-גיליות, ובמקרה שזה אפשרי אפילו תלת-גיליות.

אברהם מיכאלי: זאת אומרת, יהיו שעתיים לכל קבוצה?

תרצה יהודה: שעתיים נוספות.

תרצה יהודה: אם יש לנו קבוצה דו-גילית כאן באלוני ממרה של שמונה בנות, יש מבחן סף שהציון שלהם עונה על הקריטריונים, הקבוצה הזאת של שמונה הבנות תקבל שעתיים עם מורה מקצועית, עם הדרכה בתוך שעות הלימודים ולא בשעות אחר הצהרים.

תרצה יהודה: זה צעד אחד.

מירב: באיזה שעות אחר הצהרים מדובר בתוכנית פלא?

תרצה יהודה: אני לא זוכרת בדיוק את השעות.

תרצה יהודה: נדמה לי שזה שלוש פעמים בשבוע במשך שלוש שעות.

תרצה יהודה: סדר גודל כזה.

קריאה: זאת פעילות לימודית אחרת.

תרצה יהודה: זאת פעילות לימודית אחרת.

יולי יואל אדלשטיין: באיזה סדר גודל מדובר?

תרצה יהודה: אם התוכנית היא 20 שעות, קייטנה של 20 שעות שבועיות במשך שלושה שבועות, זה אומר שישים שעות.

תרצה יהודה: אנחנו מחליטים בהתאם למספר הילדים.

תרצה יהודה: זה עד 20 ילדים בקבוצה.

תרצה יהודה: אם יש לך שתי קבוצות כאלה של שישים שעות, זה 120 שעות.

תרצה יהודה: מדובר בשעות בודדות.

תרצה יהודה: אנחנו עושים את זה בבית שמש ובמקומות אחרים.

נחמיה חנוכה: אני חושב שהעניין של בני מנשה נופל במקום שהקריטריונים לא בדיוק עונים.

נחמיה חנוכה: הצרכים הם צרכים כמו של ילדי עולים אבל כאלה שכבר פגה זכאותם ולכן ההסתכלות צריכה להיות הסתכלות מהמקום האחר, וכך אנחנו מנסים להתמודד.

נחמיה חנוכה: זה נכון לגבי כל רצף הפעילות, כולל הפעילות שאנחנו רוצים לתת או לתקצב עם ההורים ועם המשפחות כי זה לא מתחיל ונגמר בילדים.

תרצה יהודה: לגבי גני הילדים.

תרצה יהודה: השנה העברנו 4 שעות לטובת סיוע לילדי הגנים וזאת בעקבות פנייה שהגיעה אלינו, ואנחנו מוכנים לקראת השנה הבאה להכניס תוכנית קומפדיה.

תרצה יהודה: גם את זה הכנסנו במעלה אדומים ואנחנו מוכנים להכניס גם כאן.

תרצה יהודה: תוכנית קומפדיה היא תוכנית של סיוע באמצעות מחשב ומוכנות לכיתה א' לתלמידים בגני חובה.

מיכאל נודלמן: מה שאת אומרת זה טוב מאוד, אבל אני חושש שבשנה הבאה תאמרו שיש קיצוצים תקציביים והילדים יכולים להישאר בלי שום דבר.

תרצה יהודה: גם זה יכול להיות.

מיכאל נודלמן: לא.

מיכאל נודלמן: ילדים כאלה שהם קצת שונים מכולם, זה לא יכול להיות.

מיכאל נודלמן: אני מדבר על העולים מרוסיה, מברית המועצות, להם יש מנטליות ותרבות אחרת, להם צריך לדאוג.

אברהם מיכאלי: אני רואה שילדי בני המנשה בעצם הפכו חריג בתוך חריג כי גם יהודי אתיופיה איכשהו מתחילים ללמוד איך להתמודד.

אברהם מיכאלי: בוא נאמר שהבעיה היא ארצית, כך שהפתרונות הם גם במשרד החינוך וגם במשרד הקליטה, עליהם אנחנו שומעים כאן, הם פתרונות די מתקדמים כבר.

אברהם מיכאלי: אם אני שומע מראש המועצה כאן שעיקר הריכוז שלהם הוא בקריית ארבע, אין מה לעשות, צריך לתת לזה עדיפות מיוחדת בגלל הריכוז הזה.

אברהם מיכאלי: יכול להיות שצריך למצוא להם נוסחה מיוחדת.

תרצה יהודה: באמת המסגרות העירוניות הן החריגות כי אם עד היום הלכנו לפי מינימום של תלמידים לקבוצה למשל בבית הספר, בכיתה אחת, אנחנו היום מדברים על משהו אחר ואלה החריגות למעשה.

ישראל חאג'בי: בחטיבות הביניים, שם המצב הרבה יותר קשה.

ישראל חאג'בי: בחטיבות הביניים אנחנו מתקשים מאוד ליצור מסגרת המשך לילדים בתיכון כי הם ברמה מאוד מאוד נמוכה.

מיכאל נודלמן: יש ילדים שהם יותר מוכנים ללימודים ויש כאלה שמוכנים פחות, אבל המדינה צריכה לדאוג שהילדים האלה יהיו אזרחים טובים.

מיכאל נודלמן: אנחנו מבקשים שמשרד החינוך ומשרד הקליטה ידאג לכך.

מיכאל נודלמן: לוועדת העלייה והקליטה יש עדת משנה שהיושב ראש שלה הוא זאב אלקין ואני מבקש אותו לבדוק את הנושא.

הניה: העיקרון הזה שילד רק בשנה הראשונה אחרי שהוא עולה לארץ זכאי לתגבור, זה לא מספיק להם.

מיכאל נודלמן: איזה אולפן הם מקבלים?

מירב: אין אולפן.

הניה: אין כאן אולפן.

תרצה יהודה: בכרמיאל היה להם אולפן.

צבי קצובר: המועצה מרימה אולפן באופן פרטי מכסף שאין לה.

נחמיה חנוכה: אנחנו נותנים קצת.

צבי קצובר: ברור, אבל אנחנו מממנים.

נחמיה חנוכה: העניין הוא שהם כבר מספיק שנים בארץ כך שהאולפן לא רלוונטי.

נחמיה חנוכה: ההסתכלות עליהם צריכה להיות אחרת כי הם לא בקריטריונים של עולים.

נחמיה חנוכה: במקום שאפשר, וגם זה מוגבל, כמו למשל כאשר צבי קצובר פנה אלי ואמר שהוא רוצה לעשות אתם משהו בנושא לימוד העברית, מצאנו את הדרך לאתר סכום כסף כדי לסייע למועצה לעשות את זה.

נחמיה חנוכה: זה משהו חריג בתהליך.

מיכאל נודלמן: הם לא יודעים עברית?

נחמיה חנוכה: גם ההורים לא.

צבי קצובר: אני מכיר מישהו שהאבא עולה מברית המועצות היה באולפן שלישי.

צבי קצובר: אני חושב שגם להם זה מגיע.

הניה: חשוב לי להדגיש שמה שקורה בבתים שלהם הוא שהנשים, חלקן השתלבו בתוך המסגרת של פעוטונים והפכו להיות כאן מטפלות, והגברים לא השתלבו.

הניה: הם מוצאים את עצמם מחוץ למערכת, אבות שותים בבית, ילדות שנחשפות למציאות לא בריאה בתוך המערכת המשפחתית, ועם זה הן באות לכאן, בנוסף לקשיים הלימודיים והערכיים שיש להן.

אברהם מיכאלי: בקטע הזה את מבחינה בין קבוצה של יהודי אתיופיה לבין קבוצת בני המנשה?

אברהם מיכאלי: מה קורה מבחינת יהודי אתיופיה בכל המכלול?

הניה: יש קצת הבדל.

הניה: אצל יהודי אתיופיה יש קצת אלימות בבית.

הניה: יש להם את התחושה הזאת שהם נרדפים.

הניה: עדיין לא ברור לי אם הם הצליחו לפתח את זה או שהם באו עם זה.

הניה: אני ממש מנסה לחקור את הדבר הזה.

הניה: לבני המנשה אין את זה אלא יש להם רק הכרת תודה ואהבה.

מירב: כשצריך לשלם, יש לנו הורים ישראלים שאנחנו רצים אחריהם, אבל בני המנשה משלמים מיד.

מירב: אני הסכמתי לתת הנחית הורים להורים של בית ספר שלנו דרך בית מרים, שזה המועדון שלהם.

מירב: מה שקורה זה שאנחנו חייבים לעבוד עם ההורים.

מירב: חייבים לעבוד עם ההורים.

יולי יואל אדלשטיין: הייתה התייחסות למעמד האב בתוך המשפחה, ההתפרקות שלו.

יולי יואל אדלשטיין: את זה אנחנו מכירים מעולי אתיופיה.

יולי יואל אדלשטיין: יש השפעה בהתנהגות המשפחתית, בסמכות של האב?

הניה: כן.

הניה: אמרו לי שאולי יש סכום כסף ואני עושה את זה בחצי התנדבות וננסה לבנות חוג הורים.

אברהם מיכאלי: לגבי קשר עם ההורים, אני רואה את בית הספר בנושא.

אברהם מיכאלי: הילדים שבאים לבית הספר ואין להם תקשורת עם ההורים, זאת בעיה שמתגלגלת אליכם.

הניה: נכון.

מירב: זה כמו העולים מברית המועצות כאשר הילדים היו מתרגמים להורים והילד הופך להיות הורה.

אברהם מיכאלי: אנחנו מבינים שהבעיה היא שצריך להתמודד עם ההורים וזאת לא המסגרת.

אברהם מיכאלי: אני הבדלתי בין שתי הקבוצות האלה כיוון שלגבי יהודי אתיופיה מתמודדים עם זה ברמה הארצית, אבל כאן אני רואה שזאת בעיה ייחודית של עוד קבוצת יהודים שהגיעו לריכוז הגדול בארץ שנמצא כאן.

צבי קצובר: הריכוז הכי גדול בארץ.

אברהם מיכאלי: לכן אתם לדעתי באמת זכאים בקטע הזה לקבל את ההחרגה החיובית הזאת לטפל בעניין ואנחנו נשתדל בקטע הזה לעזור.

ישראל חאג'בי: בשכונות האלה יש שלושה גני ילדים עם כ-28 בני מנשה שמשולבים בהם.

ישראל חאג'בי: בשנה שעברה הייתה לנו בעיה מאוד קשה כי הגננות באות ואומרות לי שיש להן 9-10 ילדים בכל גן והיא לא יכולה להגיע אליהם והם לא קולטים.

ישראל חאג'בי: כלומר, כל גן היה צריך עוד גננת ועוד סייעת שתיתן תגבור כי אחרת עם אחוז ניכר כזה של ילדים בכל גן, גננת לא יכולה להתמודד.

הניה: אני רוצה להדגיש את מה שאתה אומר, שהם ילדים טובים והם ילדים שקטים.

הניה: לנו כמערכת הרבה פעמים נוח אם הוא לא מפריע והוא יושב בשקט, אז הוא ילד טוב ואנחנו לא מגיעים אליו.

נחמיה חנוכה: 15 שנים מתייחסים כך אליהם.

הניה: אני אומרת שזה לא הגון.

ישראל חאג'בי: אני מדבר על כ-30 ילדים בגילאי 3-4-5 וילדי הטרום חובה, גילאי 3 וקצת 4, לא מדברים עברית כי ההורים בבית מדברים בשפת ארץ מוצאם.

ישראל חאג'בי: כל שנה אנחנו באים בדרישות למשרד החינוך.

יולי יואל אדלשטיין: אלה עולים חדשים?

ישראל חאג'בי: לא, הם לא מוגדרים כעולים חדשים.

נחמיה חנוכה: אני חושב שהגיע הזמן שאנחנו כחברה ניקח אחריות על זה, על ההתעלמות לאורך שנים מקבוצת העולים כמו העולים בני מנשה ונחליט שאנחנו הולכים לטפל בהם.

טניה: הם פוטנציאל נפלא.

נחמיה חנוכה: לאורך שנים התעלמו מהם.

נחמיה חנוכה: הם שקטים, הם נחמדים, הם לא עושים צרות.

נחמיה חנוכה: הם התימנים של שנות ה-50.

נחמיה חנוכה: מכם צריכה לבוא ההנחיה לתת טיפול ממוקד באוכלוסייה הזאת, היכן שהיא נמצאת.

מיכאל נודלמן: נמצאים כאן נציגי משרד הקליטה והחינוך ואני שואל למי אנחנו צריכים לפנות.

מיכאל נודלמן: אנחנו פונים אליכם.

מיכאל נודלמן: אם צריך תקציב, אפשר לדבר על זה, אבל אתם צריכים לומר שיש צורך בתוספת.

נחמיה חנוכה: הוועדה היום מתרשמת מעצם העניין וצריכה להעלות את הנושא.

נחמיה חנוכה: למשרדים האלה יש מנכ"לים והוועדה צריכה לפנות אליהם ולומר שישבו בצוות ויקבעו תוכנית עבודה שמתייחסת לבני מנשה.

מיכאל נודלמן: אנחנו נדבר עם המנכ"לים.

אברהם מיכאלי: הועלו כאן נושאים שלדעתנו אנחנו נקיים בוועדת משנה מיוחדת לנושא הזה כדי לנתח את הבעיה שהועלתה כאן לגבי שבט מנשה כבעיה ייחודית וחריגה.

טניה: עכשיו הגיעה משפחה חדשה.

טניה: לפני שבוע הייתה לנו תלמידה חדשה שהגיעה לכיתה א' והמשפחה לא מדברת עברית.

נחמיה חנוכה: באים אלי ואני עושה מאמצים, אבל זה לא זה.

נחמיה חנוכה: הטיפול צריך להיות ממוקד ולא צריך להתעלם מהעניין.

מירב: אנחנו מוכנים לעבוד קשה.

נחמיה חנוכה: זה צריך להיות משהו אסטרטגי יותר ולאורך זמן.

מיכאל נודלמן: זה לא רק נושא החינוך.

נחמיה חנוכה: בוודאי שלא.

הניה: זה מתחיל בעברית ובמקומות עבודה.

נחמיה חנוכה: זאת משפחה, זאת חברה, זה חינוך, זה הכל, כל המרכיבים.

זאב אלקין: זה חלק מתפיסה כוללת.

זאב אלקין: אני לא בטוח שזה נושא לוועדת משנה אלא אולי נושא לישיבה של כל הוועדה על כל מושג הקליטה.

זאב אלקין: לגבי קליטת יהודי אתיופיה יש דגם מאוד ברור של כל עולי אתיופיה וילדים מתנהלים במסגרת הדגם הזה, אבל לגבי בני מנשה, הדגם הוא לא ברור והרבה בעיות של חינוך הן נגזרת של מערכת הקליטה.

תרצה יהודה: אנחנו מדברים הרבה על בני מנשה, אבל יש הרבה עולים מפרו וכאן הסוגיה מאוד דומה.

אברהם מיכאלי: אם אנחנו מתעלמים מהקבוצות המיוחדות האלה, אנחנו יוצרים בעיות שנמשכות על פני שנים.

אבי נייר: בתוך כל החוסר של המשאבים, יש פרוייקט שהניה כבר דיברה עליו ואנחנו מפעילים באמצעות המשרד לקליטת העלייה וזה מרכז למידה לילדי בני מנשה שפועל פה כבר כמה שנים.

אבי נייר: בהתחלה זה פעל כאן בתוך בית הספר והיום זה פועל במועדון סמוך לבית הספר שנקרא בית מרים.

אבי נייר: האחראית במועדון אמרה לי שכל הילדים מגיעים.

אבי נייר: כל הילדים שגרים כאן

אבי נייר: בשכונה מגיעים, עושים שיעורי בית, יש להם חוגים, יש להם משחקים וזה דבר מאוד מוצלח.

אבי נייר: זאת דוגמה קטנה.

אבי נייר: באמצעות המשרד לקליטת העלייה אנחנו מפעילים את זה כבר כמה שנים וזאת יכולה להיות דוגמה לעוד דברים דומים שצריך לעשות.

יולי יואל אדלשטיין: מתי נופלות ההחלטות לגבי שנת הלימודים הקרובה בנושא הזה שדיברנו, קבוצות דו-גיליות?

תרצה יהודה: ישראל כבר יודע על כך.

יולי יואל אדלשטיין: בעיקרון שנת הלימודים מתוקצבת.

תרצה יהודה: לגבי גני הילדים, התחילו כבר להעביר אלי את הנתונים.

זאב אלקין: משרד החינוך עבר קיצוץ של 25 אחוזים.

מיכאל נודלמן: אנחנו נקיים אצלנו ישיבה מיוחדת בנושא.

מיכאל נודלמן: אנחנו פונים למשרד החינוך שלא יקצץ בתוכניות הטובות שקיימות אצלו.

מיכאל נודלמן: לא מדובר בקבוצה גדולה ואפשר לשמור תקציבים עבורה.

קריאה: הכוונה לבני מנשה.

מיכאל נודלמן: כן.

אברהם מיכאלי: ביהודי אתיופיה אנחנו דנים במסגרת הכללית.

אברהם מיכאלי: אם יש לכם משהו ייחודי לגבי הפרוייקט של יהודי אתיופיה, נוכל לספר לכם.

קריאה: יש לנו 30 משפחות מיהודי אתיופיה.

מיכאל נודלמן: לקראת הביקור כאן קיבלתי מכתב שמדבר על כך שיש כאן אנשים חילוניים.

זאב אלקין: יש גם בית ספר ממלכתי.

מיכאל נודלמן: נאמר לי שהנוער החילוני הוא ללא פיקוח ויש מקרים רבים של שתיית וודקה ושימוש בסמים, אבל אף אחד לא שם לב לזה.

מיכאל נודלמן: מבחינת המשטרה, יש לה שני שוטרים ואחד לא עובד אלא סתם מקבל משכורת.

צבי קצובר: מי אמר לך את זה?

קריאה: המכתב.

מיכאל נודלמן: נאמר שהנוער שותה וודקה בשכונה.

מיכאל נודלמן: רציתי לראות את אולם הספורט כי נאמר לי שלא נותנים להיכנס לשם.

מיכאל נודלמן: נתנו את כל האולם לישיבה ולנוער כזה אין מקום לבלות את הזמן כמו שצריך.

מיכאל נודלמן: ההורים לא שולטים על הילדים.

מיכאל נודלמן: נאמר לי שהתושבים לא מרוצים מהמצב הזה.

צבי קצובר: יש פה בין 5 ל-10 אחוזים שכרות של הנוער ושל המבוגרים בני מנשה.

צבי קצובר: הם הגיעו מהודו עם זה.

צבי קצובר: תאמר לך מירב שהם הגיעו משם וכאן זה קצת התחזק.

צבי קצובר: הם הגיעו מהודו שתויים ובקריית ארבע זה מתחזק כתוצאה מכך שההיררכיה המשפחתית הולכת ומתפוגגת.

צבי קצובר: לאבא אין מרות על הבן והבן עושה מה שהוא רוצה.

מיכאל נודלמן: אנחנו מדברים על אנשים חילונים?

צבי קצובר: לא.

מיכאל נודלמן: אני מדבר על חילונים.

צבי קצובר: אנחנו עכשיו לקחנו מנהל יחידה לקידום נוער בעלות של 300 אלף שקלים בשנה, כסף שאין לנו.

מיכאל נודלמן: מי זה?

צבי קצובר: משה חסדאי.

צבי קצובר: הוא הגיע אלינו מבית אל לטובת המכרז הזה והוא עובד חצי שנה.

צבי קצובר: הוא פתח פה שלושה מועדוני נוער לחילונים – בית"ר, נוער חסר מסגרת ונוער חילוני רגיל שכל לילה עד 3 בלילה אני לא יכול לישון בגלל המוזיקה שהם מפעילים באזור התעשייה.

מיכאל נודלמן: זה יותר טוב מאשר הם ישתו.

צבי קצובר: ברור.

צבי קצובר: הנוער החילוני מקבל כאן

צבי קצובר: את העזרה ואת הסיוע הכי טוב שיש בארץ.

צבי קצובר: יש אישור מהרב ליאור לפתוח להם את אולם הספורט כל ערב שבת.

צבי קצובר: אולם הספורט פתוח והם משחקים עד 2 בלילה כדורסל, כדורגל ופינג-פונג.

מיכאל נודלמן: אז מי שותה?

צבי קצובר: מי שלא מגיע לשם.

מיכאל נודלמן: אתם יודעים על שימוש בסמים?

צבי קצובר: יש קצת סמים.

צבי קצובר: הייתה לי אתמול ישיבה עם מפקד המשטרה והוא אמר לי שאנחנו לא יודעים מה יש בבית"ר ואנחנו לא יודעים מה יש באפרת.

צבי קצובר: יש לנו שניים-שלושה מקרי סמים והם לא הנוער הזה אלא אלה ותיקים שבוותיקים שמשרד השיכון – ויושב כאן נציגו – שלח לנו אותם מירושלים לשקם אותם כאן.

צבי קצובר: עשו שביתה אצל דוד לוי, אצל שרנסקי ואצל אפי איתם וכל אחד רצה שיהיה לו שקט במשרד, שלח אותם לקריית ארבע.

צבי קצובר: זה מה שהם עשו לנו.

צבי קצובר: יום אחד הרים אלי טלפון יצחק לוי ואמר לי שיש לו מישהו ששובת אצלו בבית וכי אני מוכרח לקבל אותו בקריית ארבע.

צבי קצובר: אמרתי לו שיש מקום יותר טוב וזה כפר מימון.

מיכאל נודלמן: מי עובד עם הנוער הזה?

מיכאל נודלמן: מישהו צריך לעבוד אתם.

צבי קצובר: הרווחה עובדת אתם.

צבי קצובר: החינוך עובד אתם.

מיכאל נודלמן: כמה בני נוער כאלה יש לכם, בני נוער ששותים ומשתמשים בסמים ושאתם יודעים עליהם?

גרשון: באופן כללי אנחנו מדברים על נוער בסיכון שאנחנו עובדים אותו.

גרשון: מדובר בסדר גודל של 100 בנים ובנות.

גרשון: לא שתיינים אלא נוער בסיכון.

צבי קצובר: נוער שלא נמצא במסגרות לימודיות.

גרשון: לא בהכרח.

גרשון: מבחינת נוער עולה, נוער בגיל תיכון, מבני המנשה יש כ-30 בני נוער, מתוכם כאלה ששותים יש משהו כמו 10.

זאב אלקין: נוער עולה הוא לא רק בני מנשה.

זאב אלקין: אני מדבר בכלל על נוער עולה.

גרשון: מבחינת השתייה, זה מקבל יותר ביטוי אצל בני המנשה וחלק בגלל העניין הזה של המשבר.

גרשון: כאן זה הגיע אפילו לשני מקרים מאוד קיצוניים של שני אבות לתלמידות שלומדות כאן שנפטרו כתוצאה משתייה.

גרשון: יש עוד כמה שבגלל המצב הזה הגיעו למצב של גירושין ובתי כלא.

גרשון: היום יש שלושה מבני מנשה שהם בהוסטלים, בגמילה.

גרשון: מבחינת הנוער, זה מאוד קשה להתמודד עם זה.

גרשון: אנחנו מנסים להתמודד עם זה בעזרת המועדונים ויצירת חלופות אחרות כדי שתהיה חלופה מספיק חזקה לאלכוהול.

גרשון: אנחנו מנסים להיעזר גם בשיטור הקהילתי, אם על ידי הבאת ההורים להיות מעורבים, סיירת הורים או לנסות ליצור מודלים כאלה שיהיו מודלים שיהוו התרעה בקהילה כדי שנצמצם את התופעה.

הניה: גם בזה התערבנו.

הניה: היו לנו כאן מקרים של ילדים שהיו נכנסים לחצר או עולים על הגג וביחד עם רפי השוטר הקהילתי עשינו כאן תהליך כאשר הבאנו את ההורים לכאן.

הניה: לא פניתי לילדים אלא פניתי להורים והזהרנו והבהרנו מה החששות ומה הסכנות יחד עם רפי השוטר הקהילתי.

הניה: ברוך השם התהליך הזה נשא פרות.

הניה: זאת אומרת, אנחנו מנסים לעבוד עם כל הגורמים.

מאיר אורגאנג'י: אני מכיר את כל הישובים בגזרה.

מאיר אורגאנג'י: כנראה כאשר דיברו על השוטר שסתם מקבל משכורת, התכוונו אלי, אבל בסדר.

זאב אלקין: זה לא פשוט כי אתה אומר ש-50 אחוזים מהתיקים שנפתחו לנוער הם בני עולים.

זאב אלקין: אתה אומר שמתוך 10 בני נוער שמתגוררים בקריה, חמישה הם עולים.

קריאה: במונחים ארציים, קריית ארבע היא מקום טוב שאפשר להתקנא בו.

קריאה: לא צריך לשקוט על השמרים אלא צריך לעבוד ולטפל אבל צריך לקבל פרופורציה.

מיכאל נודלמן: המצב הזה לא היה כאן, אבל זה קורה גם כאן.

מיכאל נודלמן: זה שאתה אומר שזה יחסית למקומות אחרים, עדיין לא צריכות להיות כאן תופעות כאלה.

מירב: אני חשובת שזה קשור לחינוך כי יכולה לראות בכיתות א' ו-ב' פוטנציאל לנשירה.

מאיר אורגאנג'י: אנחנו בשיתוף פעולה עם המועצה, עם המחלקה לקידום נוער והרמנו כאן כמה פרוייקטים כדי לכסות את התופעות המזעריות האלה וגם להן לתת מענה, אם זה בפעילות הסברתית.

מאיר אורגאנג'י: דיברה כאן המנהלת על השוטר הקהילתי שנמצא בחוץ, שהוא עושה פעילות מרמת ילדי הגן.

מיכאל נודלמן: אצלו יש שני שוטרים שאחד מהם לא עובד.

מאיר אורגאנג'י: אם התכוונו לרפי ולחיים, זה הוא עצמו.

הניה: אני יכולה להעיד על כך שבבית הספר הוא עובד אתי.

מאיר אורגאנג'י: במרחב חברון יש משטרה, יש בה לא רק שוטר קהילתי אלא שוטרים אחרים.

מאיר אורגאנג'י: השוטר הקהילתי, עשייתו היא ברובה קהילתית ולא אגרסיבית וכוחנית מול הפשיעה.

מאיר אורגאנג'י: מול תופעות הפשיעה יש את הבילוש, יש את הסיור, יש יחידות מבצעיות שיכולות לעשות את העבודה.

מאיר אורגאנג'י: לכן, השוטר הקהילתי עושה את עבודתו בשיתוף פעולה עם המועצה כאן על מנת ליישר את הקווים.

מאיר אורגאנג'י: את הפעילות ההיקפית עושות יחידות אחרות, אבל מי שכתב את המכתב, בטח לא יודע עליהן.

מיכאל נודלמן: הוועדה שלנו כל חצי שנה-שנה מקבלת מהמשטרה ומגורמים שונים נתונים על חוליגניות בקרב העולים, על שימוש בסמים וכולי.

מיכאל נודלמן: יש קשר בין זה לבין פשע.

מיכאל נודלמן: כל שנה הנתונים יותר ויותר גבוהים.

אברהם מיכאלי: על זה לא אחראית המשטרה.

אברהם מיכאלי: צריך לבדוק איפה החינוך, איפה הקליטה, איפה הרווחה.

הניה: אני שמחה שזיכיתם אותי להיות המארחת של כל הפורום הזה.

הניה: אשרי שזכיתי ושאתם השותפים שלנו.

צבי קצובר: אם אתם רוצים, אתם יכולים להיכנס לראות כיתה עם חתך של תלמידים.

יוסי רון: אתם נמצאים כאן בחממה טכנולוגית.

מיכאל נודלמן: זאת חממה על שם נתן שרנסקי.

מיכאל נודלמן: כאן יושבים חברים שלו.

צבי קצובר: נתן שרנסקי באמצעות היד הנאמנה שלו, משה מרחביה שהיה האיש שלו.

קריאה: לפרוטוקול, מנהל החממה הוא יוסי רון.

יוסי רון: אתם מכירים את נושא החממות הטכנולוגיות?

מיכאל נודלמן: כן.

יוסי רון: אני אתן סקירה קצרה.

יוסי רון: זאת למעשה יוזמה שהתחילה בתחילת שנות ה-90 כדי לתת מענה בעיקר לעולים ממדינות חבר העמים כאשר מצד אחד הייתה המון טכנולוגיה ומצד שני היה חוסר הכרות עם התרבות המערבית.

יוסי רון: היום אנחנו מדברים על 24 חממות כאשר 22 מהן הופרטו והיתר אמורות להיות מופרטות עד סוף 2008.

יוסי רון: משמעות ההפרטה היא שנכנסו משקיעים פרטיים כזכיינים לחממות והאוריינטציה היא הרבה יותר עסקית.

יוסי רון: אל המשקיעים הצטרפה קבוצת טי-ונצ'רס שהיא למעשה הבעלים המשותפים של שתי חממות, חממת משגב בצפון וחממת מופת ביהודה אצלנו.

אברהם מיכאלי: זאת קבוצת משקיעים ישראלים?

יוסי רון: כן.

יוסי רון: קבוצת משקיעים ישראלית אבל להערכתי חצי מההשקעות הגיעו מחוץ לארץ.

יוסי רון: החממה הוקמה ב-1991 כאשר ב-1998 החלטנו שאנחנו מתמקדים בטכנולוגיות של איכות סביבה.

יוסי רון: כאן מאחור אנחנו רואים שני פרוייקטים של איכות סביבה.

יוסי רון: טכנולוגיה אחת היא למעשה מחזור של גומי והמשמעות של זה שאני יכול להשתמש בגומי כגומי.

יוסי רון: זאת אומרת, האנלוגיה לזה היא לקחת לחם, להחזיר אותו למצב שבו אתה יכול להכין מחדש לחם.

יוסי רון: כאן היזם היה לב ברך, עולה מברית-המועצות.

מיכאל נודלמן: מכירים אותו.

יוסי רון: לפרוייקט הזה היום יש שבעה זכיינים ברחבי העולם.

יוסי רון: בחודש האחרון נחתם הסכם זכיינות בסין וכל המודל של החברה הוא מודל של זכיינות כי למעשה אין טעם לאסוף את כל הצמיגים בעולם, להביא אותם לארץ ולהחזיר אותם.

יוסי רון: אנחנו שולחים אליהם את החומר האקטיבי, את המודיפייר, ואתו הם משתמשים.

יוסי רון: גם זה מותיר לנו מספיק מרווחים.

יוסי רון: הבעיה היא שזה שוק שמרני.

יוסי רון: הזכיין הראשון הוא מהודו והוא למעשה יצרן הצמיגים הגדול שם והוא מתחיל כבר להשתמש בטכנולוגיה הזאת לצמיגים

מיכאל נודלמן: אני רוצה לשים דגש על כך שיש קשר בין חממות לבין הכנסת ולכן חוקקנו חוק מחזור צמיגים שנכנס לתוקף.

מיכאל נודלמן: מדובר בכ-3 מיליון צמיגים בשנה שהתפזרו בשטח, הייתה בעיה לאסוף אותם ולצורך כך היו צריכים לחוקק חוק.

מיכאל נודלמן: אני הצעתי את הצעת החוק והחוק נכנס לתוקף.

יוסי רון: איך התגברתם על זה?

מיכאל נודלמן: החוק הוא חוק פרוגרסיבי.

מיכאל נודלמן: מי שמייצר ומי שמייבא לכאן צמיגים, הוא זה שצריך לנקות את השטח.

יוסי רון: זה מקובל היום בכל העולם המערבי.

יוסי רון: אם אני לוקח נתונים לשנת 2006 לעומת מה שקורה היום, הוקמו לא כ-49 חברות אלא למעשה קרוב ל-60 חברות וכפי שציינתי, הופרטנו בשנת 2007.

יוסי רון: בשונה מתקציב פרוייקט שהיה בסביבות 350 אלף דולר, תקציב פרוייקט בחממה מופרטת הוא קרוב ל-600 אלף דולר, כאשר אנחנו מדברים על שער דולר של מעל 4 שקלים לדולר, כך שבשקלים זה קרוב ל-2.5 מיליון שקלים.

יוסי רון: מתוך 150 עובדים שעברו בחממה, אנחנו רואים ש-85 עובדים הם למעשה עולים חדשים ו-66 מהם הם תושבי האזור.

יוסי רון: אם אנחנו מסתכלים על פרוייקטים פעילים בחממה ופרוייקטים בוגרים, רואים שלמעלה מ-50 אחוזים מהעובדים הם עולים חדשים.

קריאה: מאיפה מגיעים העולים החדשים?

יולי יואל אדלשטיין: מכל מקום.

יולי יואל אדלשטיין: גם ממדינות חבר העמים.

יולי יואל אדלשטיין: אני שואל מבחינת אזורי מגורים.

יוסי רון: מכל הארץ, אבל בדגש על האזור, ירושלים והאזור.

יולי יואל אדלשטיין: זה נותן תעסוקה למתיישבים באזור.

יוסי רון: כן.

מיכאל נודלמן: מה יהיה עם העובדים אחרי ההפרטה?

יוסי רון: בהמשך אנחנו נראה איזה משמעות יש לזה אחרי ההפרטה.

יוסי רון: הפרוייקטים הפעילים שיש לנו הם לב עם פיגמנט, SFM זה מי-דינמיקס, כאשר כאן מדובר בעולה ותיק מדרום אפריקה.

יוסי רון: חברת מי-דינמיקס מעסיקה היום קרוב ל-30 עובדים והיא יושבת באלון שבות.

יוסי רון: חברת בס, גם כן יזם ממדינות חבר העמים, מברית המועצות לשעבר, זיהוי מזהמים ביולוגיים והוא פעיל כיום באזור באר-שבע.

יוסי רון: ביו-פטרול, שילוב של ישראלי חוזר ויזם מטשקנט.

יוסי רון: טרמו-וק.

אברהם מיכאלי: בהפקת דלק יש לכם היום תחרות עם הדלק העולמי.

יוסי רון: כאן הבעיה שלנו היא למעשה הקמת פיילוט.

יוסי רון: המערכת הזאת למעשה מטפלת בבוצה וזה מאוד בעייתי כי אין לאיפה לפנות את החומר.

יוסי רון: רוצים לעשות שריפה, יש התנגדות של הירוקים בגלל הזיהום ולגבי קומפוסטציה, הכמות היא מוגבלת ואין למעשה היום פתרון שהוא פתרון טוב.

יוסי רון: הפתרון המוצע כאן הוא למעשה מצד אחד לחסל את הבוצה ולקחת את כל החומרים האורגניים שיש בה ולהפיק ממנה דלק כאשר צריך לקחת בחשבון שעיקר הדלק הולך כאן לייבוש של הבוצה.

יוסי רון: המרכיב של הפקת הדלק הוא מינורי.

יוסי רון: התפקיד המשמעותי הוא חיסול הבעיה ועדיין יש עודפי דלק והמערכת הזאת כלכלית גם במחיר חבית – אם אתם זוכרים חבית עלתה 20 דולר.

מיכאל נודלמן: זאת לא חממה.

מיכאל נודלמן: זה כבר פועל.

יוסי רון: היא סיימה את החממה ועכשיו היא מגדלת 120 קילו למטר קוב.

אברהם מיכאלי: איפה זה נמצא?

יוסי רון: בעתלית.

יוסי רון: במעגן מיכאל-עתלית.

יוסי רון: אם ישו הלך על המים, הוא הלך כאשר היו דגים בצפיפות נוראית.

יוסי רון: בסין מדברים על שלושה קילו לדונם, שזה מאוד לא מפותח, אבל כל המערכות שרואים מכביש החוף, הבריכות החמצניות, אנחנו מדברים על בסביבות ה-30 קילו לדונם וכאן אתה עושה את זה פי ארבע, כך שזה מאוד משמעותי בטח לדגים איכותיים.

יוסי רון: אלו חברות שפועלות אצלנו היום בחממה.

יוסי רון: מתוך שמונה החברות, שש חברות כבר נכנסו מאז ההפרטה כאשר ההפרטה למעשה בוצעה לפני שמונה חודשים, דבר שהוא מאוד אינטנסיבי.

מר חכים: אני עליתי מארגנטינה, אבל נולדתי באתיופיה.

מר חכים: עליתי ארצה מארגנטינה לפני שמונה שנים.

מר חכים: אם למישהו יש קצת רקע היסטורי, יכול להיות שהוא מקשר אותי לאליהו חכים שעלה לגרדום והיה הדוד שלי.

מר חכים: הוא היה אחיה של אמי.

יולי יואל אדלשטיין: מה הפרוייקט?

יוסי רון: גרשון הוא ישראלי חוזר.

גרשון: הפרוייקט שלנו הוא פיתוח למה שהתחיל כבר בשנות ה-30.

גרשון: הניסיון לאפשר למחשבים לדבר ולתקשר בדיבור.

גרשון: הטכנולוגיות האלה התפתחו רבות במשך ה-60-70 שנים אלה, אבל עדיין לא הגיעו לנקודה בה אפשר לומר שמה שיש, זה מספיק טוב בשביל שימוש במיוחד כאשר האנושיות של הדיבור חשובה.

גרשון: אנחנו מאוד מקווים שהפתרון שלנו יביא את הפתרון.

גרשון: הוא מבוסס על טכנולוגיה שהוכחה בתחום המוזיקה.

גרשון: זאת אומרת, יש איזושהי הוכחת יכולת בסיסית שעליה אנחנו מבססים את ההסתברות שמה שאנחנו עושים בדיבור באמת יעבור.

גרשון: עכשיו רק התחלנו ויש לנו עדיין את הקרדיט של ההתחלה ואני מקווה שתוך תקופה קצרה יהיה לנו אב-טיפוס.

מיכאל נודלמן: מה זה אומר מחשב מדבר?

גרשון: הבעיה היא לא אם הוא מדבר או לא מדבר כי היכולת הזאת התחילה מזמן, אלא הבעיה היא אם הדיבור הזה הוא מספיק אנושי והוא מצלצל כמו אדם אחר או שאתה מיד מזהה שזאת מכונה.

גרשון: יש כל מיני איכויות.

גרשון: יש איכויות מאוד ירודות בדיבור סינתטי ואיכויות יותר גבוהות בדיבור, שזה בעצם שילוב של הקלטות וכל מיני פטנטים.

גרשון: הרעיון הבסיסי היא שצריכה להיות אפשרות טכנולוגית שהמחשב יכול לקבל טקסט כתוב ולהקריא אותו כאילו הוא אדם.

גרשון: זאת אומרת, לא תוכל לזהות אם זה אדם קורא או מכונה קוראת.

גרשון: זאת המטרה וזה גם הטסט שבסופו של דבר עושים.

יוסי רון: המערכת הזאת מבוססת על מאפיינים מוזיקליים ולכן היא הרבה יותר גמישה למעבר בין שפות לשפות.

ולדימיר: אני מרוסיה.

מיכאל נודלמן: איפה אתה גר כאן?

ולדימיר: קצת רחוק, במרכז.

קריאה: אם אתה גר במרכז, למה הגעת לכאן?

ולדימיר: לחממות יש היום תפקידים ולא בכל מקום אפשר לעשות כל דבר.

ולדימיר: הנושא של הפילטרים שקיים כאן, מתאים לי.

יולי יואל אדלשטיין: לא קיים דבר כזה היום בעולם?

ולדימיר: עד כמה שידוע לנו הפילטר טוב לשנה ואחרי כן צריך להחליף אותו.

ולדימיר: אנחנו מאריכים את התקופה פי חמש עד 10.

יוסי רון: מה שמעניין כאן הוא דווקא ללכת לשוק המוסדי.

יוסי רון: זאת אומרת, כמו שכאן יש מערכת מרכזית, שם אנחנו מדברים על פילטרים די סטנדרטיים בגודל והמשמעות של תחזוקה היא פחות איש תחזוקה מצד אחד ומצד שני חסכון באנרגיה היא מאוד משמעותית.

מיכאל נודלמן: יש הבדל גדול במחירים.

ולדימיר: אנחנו חושבים שהמחיר יהיה כמו מחירו של פילטר שהוא בסביבות 50 עד 100 דולר.

יוסי רון: דרך אגב, כל הפרוייקטים בהם אנחנו מדברים עכשיו הם למעשה בשלבי התארגנות כי רק לאחרונה עברנו את כל המסלול של כניסת פרוייקטים ולכן אני מצטער שאין לי מה להראות לכם באופן ממשי.

אברהם מיכאלי: למה חברות תרופות לא רוצות להיות שותפות לזה?

יוסי רון: אנחנו נמצאים בשלב הראשוני.

יוסי רון: זה בהחלט יכול להיות.

אברהם מיכאלי: גם מבחינתן זה פטנט עולמי רפואי.

יוסי רון: בהחלט יכול להיות.

יוסי רון: אנחנו מתלבטים לאיזה שוק ללכת.

יוסי רון: בהתחלה נלך לשוק בו הרופאים ימליצו לתת את זה כתרופה כדי שזה יתפוס, אבל לאחר מכן אנחנו רוצים שזה יהיה מוצר על המדף.

יוסי רון: היום רואים הרבה סוכריות ומסטיקים שהם מרענני נשימה, כך שאנחנו רוצים להיכנס לשוק הזה אבל שיהיה אפשר לקנות את זה ללא מרשם.

יוסי רון: בהתחלה נלך על כך שייתנו את זה עם מרשם כדי שזה יתפוס את כל הייחודיות שלו, אבל בהחלט הכוונה שזה יהיה מוצר על המדף שלא דורש מרשם של רופא.

יוסי רון: למעשה כבר היום באב-טיפוס שקיים, אנחנו רואים שרק התוצאה של הגירוד, בלי התרופות, גם היא נותנת תוצאה מאוד טובה.

יוסי רון: עוד פרוייקט אחרון שהצטרף אלינו עכשיו הוא הנושא של מערכת זיהוי חומרי נפץ.

ולדימיר: אני עליתי מרוסי ואני עוסק בתחום הפיזיקה-כימיה.

ולדימיר: יש שני סוגים של חומרי נפץ וכמו לבדוק אותם יש באלק וטרייס.

ולדימיר: הטרייס, זה כמו כלבים שמריחים את חומר הנפץ.

ולדימיר: אנחנו עובדים בטרייס והוא מתבסס על מציאת חלקיקים קטנים של חומרי הנפץ.

ולדימיר: לקחת חלקיקים מהאוויר ולעשות קונסטרציה.

ולדימיר: אנחנו שולחים את החלקיקים האלה.

ולדימיר: הגלאי הוא חלק מהפטנט שלנו בגלל שיש בעיה במקומות כמו שדה תעופה והנמלים.

ולדימיר: הכוונה שלנו לפעול תוך שתי שניות לעומת עכשיו כאשר מדובר בחצי דקה.

יוסי רון: העיקרון הוא מצד אחד לא לדגום אוויר אלא לקחת את כל האוויר, וזה היתרון הראשון של המערכת.

יוסי רון: היתרון השני הוא שלמעשה מערכת הזיהוי, מה שאנחנו גורמים, למעשה לחומרי הנפץ יש תכונה – חומרי הנפץ החשודים כחומרי נפץ – שטמפרטורת הפיצול שלהם היא נמוכה יחסית לחומרים אורגניים.

יוסי רון: אנחנו נכניס את זה בלחץ לתוך תא ב-350 מעלות ואם זה מתפוצץ, סביר להניח שאלה חומרי נפץ.

יוסי רון: זה רעיון גאוני מבחינת הפשטות שלו.

יוסי רון: כל המערכות הזיהוי האחרות אלה דיטקטורים מאוד מורכבים, אבל כאן מנסים לפוצץ, יש פיצוץ, סביר להניח שיש כאן חומר נפץ או עקבות של חומר נפץ.

מיכאל נודלמן: מי יזם את הרעיון הזה?

יוסי רון: הוא.

מיכאל נודלמן: יהיו כאן פטנטים?

יוסי רון: כן.

מיכאל נודלמן: על שם מי הם יהיו?

יוסי רון: על שם החברה.

מיכאל נודלמן: אם תהיה הפרטה ואתה לא תהיה בחברה, אתה נשאר בלי כלום.

קריאה: תלוי איזה חוזה הוא עשה.

יוסי רון: לקבוצת היזמים יש כ-45 אחוזים בחברה.

ולדימיר: אני לא עובד סתם.

ולדימיר: אני מקבל אחוזים.

מיכאל נודלמן: אני מבין שאתה לא עובד סתם אבל פטנט הוא פטנט.

מיכאל נודלמן: כאשר תהיה הפרטה, איזה תנאים יהיו?

מיכאל נודלמן: מה יהיה עם היזמים?

יוסי רון: ההפרטה נעשתה.

יוסי רון: צריך לקחת בחשבון שהמשמעות של ההפרטה היא שלמעשה היזם מקבל את אותו סדר של אחזקות.

יוסי רון: קבוצת היזמים מקבלים בין 30 ל-70 אחוזים ממניות החברה.

יוסי רון: במודל לפני ההפרטה הם קיבלו 50 אחוזים.

יוסי רון: כאן, מכיוון שהמשקיעים גם השקיעו בתוך החממה וגם מביאים את המימון המשלים, הם מקבלים כ-50 אחוזים במקום 40 אחוזים שהיו לפני ההפרטה.

מיכאל נודלמן: אנחנו מדברים על עולים שהם היזמים.

מיכאל נודלמן: אתה אומר שיש להם 45 אחוזים.

יולי יואל אדלשטיין: תלוי בפרוייקט.

יוסי רון: כן.

יוסי רון: הטווח שהמינהלת מדברת עליו הוא בין 30 ל-780 אחוזים וזה תלוי בבשלות של הפרוייקט, בסיכון של הפרוייקט וכן הלאה, אבל בהחלט היזמים לא יהיה פרוייקט.

מיכאל נודלמן: אני יודע שגם כאשר מקימים פרוייקט, היזמים גם הם צריכים לחיות כי הכסף שנותנת המדינה לא מספיק.

יוסי רון: הכסף של המדינה לא יגיע לפרוייקט אם לא יהיה יזם.

אברהם מיכאלי: בפרוייקטים האלה אין כמעט כסף מהמדינה.

יוסי רון: לא, יש.

אברהם מיכאלי: כמה משקיעים כאן המדענים השונים של המשרדים השונים?

יוסי רון: המדען הראשי נותן 85 אחוזים מתקציב של כ-600 אלף שקלים.

מיכאל נודלמן: אני הייתי יושב-ראש ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת ועם רינה פריגור אני הסתובבתי בכל החממות.

מיכאל נודלמן: אני יודע מה זה חממות ולכן אני שואל את השאלות.

מיכאל נודלמן: כאשר הסתובבתי בחממות, לא היה תהליך הפרטה, תהליך שקיים היום.

מיכאל נודלמן: מעניין מה יהיה אחרי ההפרטה.

אברהם מיכאלי: השאלה היא איך אתם מצליחים להחזיק את היהודים הטובים שלנו כך שלא יעברו לחוץ לארץ, שם הפיתוי גדול יותר.

אברהם מיכאלי: אני חבר ועדת המדע והטכנולוגיה היום ואנחנו שומעים על הבעיה הזאת שיש עם כל הרעיונות היפים.

אברהם מיכאלי: אני שואל איך החממות מתמודדות עם זה מבחינת התחרות שיש לכם עם חוץ לארץ.

יוסי רון: התחרות תמיד קיימת והיא קיימת גם עם חוץ לארץ וגם בין החממות וכן הלאה.

יוסי רון: אני חושב שאין לך הרבה מיזמים בהם יזם מקבל כל כך הרבה בשלב הראשוני.

יוסי רון: מהבחינה הזאת אני חושב שמדינת ישראל היא ממש ייחודית במערכת התמיכה שהיא נותנת בתוכנית החממות הטכנולוגית.

אברהם מיכאלי: לדעתי זה הפרוייקט הלאומי שלנו.

אברהם מיכאלי: בשבוע הבא הכנסת מציינת יום מיוחד בדיוק בנושא של תעשייה.

יוסי רון: אני יודע שהיה דיון אצל מנכ"ל משרד התעשייה בנושא הזה של החזרת עולים ואחד הרעיונות היה שמכיוון שמחזירים ישראלים ממדינות רווחה כדוגמת ארצות-הברית וכן הלאה, אמרו שנגדיל את תקרות השכר של היזמים שהם ישראלים עולים, במקום שזאת תהיה תקרת שכר של 25 היא תהיה 35 אלף, כדי למשוך אותם לארץ, ואז את אותם 10,000 שקלים ייתנו כתוספת לתקציב.

יוסי רון: יש כל מיני רעיונות של מינהלת החממות איך כן לעודד ואני חושב שצריך פשוט לתמוך בזה ולקדם את זה כי אני חושב שזה באמת כלי אדיר לפיתוח של הכלכלה ולפיתוח המדינה.

מיכאל נודלמן: זה גם כלי אדיר לעולים חדשים שיש להם רעיונות והם יכולים ליישם אותם.

אברהם מיכאלי: חלק מהעולים חוזר בחזרה לרוסיה ושם מפתחים את זה יותר טוב, וזה חבל.

מיכאל נודלמן: אני רוצה להודות לכם.

מיכאל נודלמן: אני רוצה להודות לראש העיר שהביא אותנו לכאן.

מיכאל נודלמן: אני הייתי קצת מעורב בנושא ואני רואה שהוא מתפתח.

מיכאל נודלמן: יש כמה דברים לא כל כך מקובלים, אבל באופן כללי הכל בסדר.

מיכאל נודלמן: אני רוצה לברך את היזמים ולקוות שלא תישברו.

מיכאל נודלמן: אני יודע שזה לא קל אפילו בחממה להגיע לסוף הדרך, אבל בכל זאת, אני מאחל לכם הצלחה.

מיכאל נודלמן: המדינה עושה הכל כדי שאנשים שיש להם רעיונות יוכלו להביע אותם.

מיכאל נודלמן: פיתוח גדול של חממות היה בזמן נתן שרנסקי ואני זוכר איך כל הזמן היו ישיבות עם רינה פריגור.

מיכאל נודלמן: אם לא היו עולים חדשים, לא היו מוקמות חממות.

צבי קצובר: אנחנו ניתן סקירה קצרה על קריית ארבע, דבר שהיה צריך להיות בתחילת הביקור, אבל מאחר שאתם ביקרתם בבית ספר הממ"ד בנות, התהפכו קצת היוצרות.

מיכאל נודלמן: שם יש באמת בעיה.

צבי קצובר: נכון.

מיכאל נודלמן: למה זה מפריע לי?

צבי קצובר: כאילו לא מתייחסים מספיק טוב לציבור.

צבי קצובר: יש לנו 500 אנשים שיום יום נוסעים לירושלים מ-5:20 בבוקר ומוצאים את פרנסתם ותעסוקתם באזור ירושלים והמרחב.

צבי קצובר: יש לנו כמה נגריות, כמה בתי דפוס, כמה בתי מלאכה ובסך הכל אזור התעשייה מפרנס, כאמור, 100 אנשים והוא לא הצליח להתרומם.

צבי קצובר: יש לנו חמישה בתי ספר יסודיים כאשר אחד מהם הוא ממלכתי.

צבי קצובר: בכל הישובים הדתיים אין בית ספר ממלכתי אבל בקריית ארבע יש.

צבי קצובר: למרות שיש בו רק 90 תלמידים, אנחנו שומרים עליו שהוא לא ייסגר ואנחנו עושים זאת מצד אחד על ידי השגת תקציבים מכל מיני גורמים, כולל חבר הכנסת זאב אלקין, ומצד שני אנחנו מצרפים כיתות א', ב', ג' ו-ד', כיתות משולבות שלומדות ביחד על מנת שנוכל להחזיק את בית הספר הזה, וכל שנה משרד החינוך מרים טלפון ואומר שהשנה יסגרו את בית הספר, אבל אנחנו אומרים להם שהשנה הם לא סוגרים את בית הספר.

צבי קצובר: כל שנה יש קרבות.

יולי יואל אדלשטיין: מה הם מציעים?

יולי יואל אדלשטיין: לאן ילכו הילדים?

צבי קצובר: לירושלים.

צבי קצובר: כאשר מסיימים את כיתה ח' בית הספר הממלכתי, הילדים נוסעים לירושלים.

צבי קצובר: אם חלק מהבעיה שדיברנו עליה בחרסינה, זה חלק מהנוער הזה שנוסע לירושלים, משתרך בדרכים במשך שעות ומתקלקל בדרך והולך לכיכר החתולות ולעוד מקומות וזאת כתוצאה מזה שאין לו מסגרת חינוכית במקום.

צבי קצובר: אנחנו בקשר הדוק מאוד עם הישוב היהודי בחברון.

צבי קצובר: כל מוסדות החינוך שלנו משרתים את הישוב היהודי למטה ויש להם ועדה מוניציפאלית שהיא פחות ממועצה ויותר מוועד מקומי.

צבי קצובר: שם מתגוררים כ-700 אנשים.

צבי קצובר: קריית ארבע היא מועצה מקומית אבל היא מתפקדת כמועצה אזורית.

צבי קצובר: למעלה יש לנו מוזיאון שבעזרת מפעל הפיס הצלחנו להרים אותו.

צבי קצובר: גם הוא עלה כ-6-7 מיליון שקלים ובזכות מר כץ-עוז, יושב-ראש מפעל הפיס, הוא הוקם.

צבי קצובר: אם היה לנו זמן, הייתי לוקח אתכם למוזיאון בו יש ממצאים מתקופת האבות עד ימינו.

צבי קצובר: בסך הכל יש הקפאה מוחלטת בקריית ארבע.

צבי קצובר: 120 זוגות ממתינים בתור לגור כאן ואלה הם בני המקום, בוגרי סיירות, בוגרי ישיבות הסדר שכולם רוצים לגור בקריית ארבע אבל אין מקום.

צבי קצובר: לכן אנחנו לוקחים מכולות, הופכים אותם למגורים, לוקחים קרוואנים משומשים ומשפצים אותם, וכך אנחנו מצליחים להחזיק חלק מהזוגות הצעירים הללו.

מיכאל נודלמן: מה אחוז העולים בקרב האוכלוסייה?

צבי קצובר: בסביבות 30 אחוזים מתושבי קריית ארבע הם עולים.

צבי קצובר: יש לנו 450 משפחות יוצאי ברית המועצות.

צבי קצובר: אמנם יוצאי ברית המועצות הם משפחות קטנות, בעל שלפעמים יש לו אישה ולפעמים אין לו אישה, אבל כלב בטוח יש ואולי עוד ילד אחד.

צבי קצובר: זאת משפחה ממוצעת יוצאת ברית המועצות.

צבי קצובר: יש לנו את בני מנשה שאלה משפחות יותר גדולות.

צבי קצובר: יש לנו 20 משפחות מפרו שהן משפחות קצת יותר גדולות, ויש לנו 30 משפחות אתיופיות.

צבי קצובר: כל שנה אנחנו גדלים בסביבות 5 אחוזים.

צבי קצובר: אם השנה ובשנה שעברה היה לנו מקום, היינו גדלים ב-20 אחוזים.

צבי קצובר: אם היה לנו מקום, היינו גדלים בעוד 120 משפחות.

יולי יואל אדלשטיין: אם היו מפשירים את הקרקע, יש לך עתודות?

צבי קצובר: שאלה נכונה, אבל אני אסיים קודם את דבריי על מבנה המועצה ואחר כך אתייחס לזה.

מיכאל נודלמן: זה דבר פוליטי שאנחנו לא יכולים להשפיע.

קריאה: יושב-ראש הוועדה לא יכול להשפיע?

מיכאל נודלמן: רק ראש-הממשלה יכול לאשר לכם לבנות.

זאב אלקין: ראש הוועדה רק מחליט מי יהיה ראש-הממשלה.

מיכאל נודלמן: מה חסר לכם חוץ ממה שראינו בבית הספר בחרסינה?

מיכאל נודלמן: מבחינת הטיפול בעולים, במה אנחנו יכולים לעזור?

צבי קצובר: חסר לנו דבר אחד והוא הנושא של נושא של תעסוקה והכשרה מקצועית שלהם.

צבי קצובר: הם רוצים ללמוד.

צבי קצובר: אני מדבר על בני מנשה.

צבי קצובר: שלחנו אותם לקורסים בבית שמש והם רוצים ללמוד.

צבי קצובר: אנחנו מתפקדים כמועצה אזורית למרות שאנחנו מועצה מקומית.

יולי יואל אדלשטיין: איך בני מנשה קיבלו דירות?

צבי קצובר: בני מנשה קיבלו דירות מעמידר ולהפתעת כולנו כאן הם רוכשים בכל מחיר דירה.

צבי קצובר: אני יכול לספר לכם מה היה בחודש שעבר.

צבי קצובר: עמידר הוציאו דירה אחת במכרז למכירה, מחיר מינימום 120 אלף שקלים, הם שילמו 240 אלף שקלים כדי לקחת את הדירה בה לא היו כיורים, לא הייתה רצפה, לא הייתה תקרה, לא היה בה כלום.

צבי קצובר: שיפצו, השקיעו עוד 100 אלף שקלים וקנו אותה.

צבי קצובר: 18 מועמדים היו לדירה הזאת.

צבי קצובר: הם גרים שלוש-ארבע משפחות בדירה.

יולי יואל אדלשטיין: למה משרד השיכון ועמידר לא מקצים להם דיור?

צבי קצובר: אין דירות.

יולי יואל אדלשטיין: אם הם גרים מעבר לתקן בדירה, הם אומרים להם לחיות כך בצפיפות או שיעברו לגור באזור אחר?

צבי קצובר: כן.

צבי קצובר: אומרים להם שמחכה להם דירה בכרמיאל או בפרדס חנה.

מיכאל נודלמן: איך הם מסתדרים אם הם לא יודעים עברית עד היום?

מיכאל נודלמן: הילדים שלהם לא יודעים.

צבי קצובר: העולים החדשים של בני מנשה הם חרוצים, עובדים שתי משמרות ביום ובלילה, גם הנשים וגם הגברים.

צבי קצובר: הם עובדים בניקיון, בשמירה, יש מפעל אוטומטי במגדל עוז, הם עובדים בסופרמרקטים באפרת, הנשים קופאיות וכולי.

צבי קצובר: אין אצלם בטלנים.

צבי קצובר: הם עובדים בכל עבודה מזדמנת ולא מזדמנת.

מיכאל נודלמן: אנחנו מדברים על עולים חדשים שחיים בתנאים בלתי אפשריים.

מיכאל נודלמן: ארבע-חמש משפחות בדירה אחת, זה בלתי אפשרי והשאלה מה לעשות אתם.

צבי קצובר: צריך לבנות.

צבי קצובר: לערבים נותנים לבנות, לאינדיאנים נותנים לבנות, אבל לא לנו.

מיכאל נודלמן: אתה אומר שצריך לבנות אבל הממשלה אומרת שיש דירות בכרמיאל ולכן לא צריך לבנות כאן.

זאב אלקין: הם כבר כאן.

זאב אלקין: אתה לא יכול לחלק קהילה.

צבי קצובר: הם כאן משום שהמשפחה שלהם כאן, החמולה שלהם כאן, השבט שלהם כאן.

מיכאל נודלמן: כמה דירות אתה צריך?

צבי קצובר: יש לנו 156 יחידות דיור בחרסינה ששאול מופז חתם על זה ויש עליהן אישור.

צבי קצובר: צריך רק לשחרר אותן.

צבי קצובר: יאמר לך משה מרחביה ממשרד השיכון שיום אחרי שחותמים על זה, מוציאים מכרז ובונים.

צבי קצובר: הכל מוכן.

צבי קצובר: עתניאל שנלר אמר לי הבוקר שהוא הולך עם זה לשר הביטחון כדי שיחתום על זה.

צבי קצובר: אמרתי לו שהלוואי שהוא יחתום על זה.

מיכאל נודלמן: אתה צריך דירות לאנשים שגרים כאן

מיכאל נודלמן: ולא לאלה שצריכים להגיע ושאתה רוצה שיגיעו לכאן.

צבי קצובר: לא.

צבי קצובר: גידול טבעי.

צבי קצובר: אני רוצה גידול טבעי.

מיכאל נודלמן: אם יש ישראלים ותיקים, אפשר לומר להם שילכו לכרמיאל, אבל כאן זאת הקהילה היחידה בישראל ואי אפשר לפרק אותה.

זאב אלקין: אפשר לומר להם שילכו לבית-אל, אבל אז תהיה אותה בעיה.

צבי קצובר: בבית-אל יש ממש משפחות בודדות.

מיכאל נודלמן: מדובר בעולים חדשים ולכן אולי הוועדה יכולה לכתוב מכתב לראש-הממשלה.

צבי קצובר: אנחנו נכין תזכיר של הצרכים של העולים מבחינת הדיור.

מיכאל נודלמן: עם נימוקים.

מיכאל נודלמן: אני לא אומר שהבעיה תיפתר, אבל אחרי הסיור אצלכם אנחנו יכולים בכל זאת לעשות כמה דברים.

צבי קצובר: מוטי מוסיי הוא מנהל בית ספר ממלכתי-דתי לבנים.

מוטי מוסיי: צהרים טובים וברוכים הבאים.

מוטי מוסיי: אני מנהל בית הספר ממ"ד חברון בנים.

מוטי מוסיי: 10 אחוזים מהתלמידים שלנו מוגדרים כילדים עולים ועוד 10 אחוזים מוגדרים כילדי עולים.

מיכאל נודלמן: אל תעשה לנו תעמולה אלא תאמר מה אתה צריך.

מוטי מוסיי: כמנהל בית ספר אני עומד כמעט בפני שוקת שבורה.

מוטי מוסיי: בעצם אני מתוקצב על ידי משרד החינוך או לא מתוקצב על ידי משרד החינוך.

מוטי מוסיי: כל התקציב שלי, כדי לקלוט את הילדים העולים], הוא 6 שעות שבועיות שקיבלנו אותן לפני בועיים.

זאב אלקין: את שש השעות השבועיות קיבלת עבור ילדים עולים טריים ממש.

מוטי מוסיי: כן.

זאב אלקין: כמה ילדים כאלה יש לך?

מוטי מוסיי: יש לי שני ילדים טריים ולכן קיבלתי שש שעות.

זאב אלקין: מעבר לזה אתה מתוקצב כמו כל בית ספר יסודי על פי מפתח שושני שעכשיו עומדים לשנות אותו.

מוטי מוסיי: כן.

זאב אלקין: במפתח שושני אחד מהמרכיבים הגדולים להגדלת התקצוב הוא מספר תלמידים עולים שיש לך ולכן בתקצוב הרגיל כביכול שאתה מקבל כבית ספר יסודי יש לך מרכיב מאוד חשוב שהוא מראש מיועד לשעות לתלמידים עולים.

זאב אלקין: אם לא היו לך תלמידים עולים, היית מקבל פחות בשושני.

מוטי מוסיי: אכן נכון, אבל מילת המפתח, כמו שאמרת, היא כביכול.

מוטי מוסיי: בסך הכל התקצוב שלנו הולך ופוחת משנה לשנה.

זאב אלקין: זה נכון.

מוטי מוסיי: בקושי רב אנחנו נותנים את הבסיס ואני חושב שהזעקה הזאת היא לא זעקה של המקום הזה או רק של המקום הזה.

מוטי מוסיי: בסך הכל מערכת החינוך סובלת מקיצוץ אחר קיצוץ, אבל בתי ספר כמוני שאמורים לתת מענה לתלמידים עולים, לא מהגורן ולא מהיקב.

מוטי מוסיי: אין.

מוטי מוסיי: צריך לדעת שזה מגולם בצורה מלאכותית וכביכול אנחנו מקבלים תקציבים.

מוטי מוסיי: דוח שושני רק הרע את המצב שלנו.

מוטי מוסיי: אנחנו פחתנו ב-150 שעות.

זאב אלקין: אם לא היו לך שם תלמידים עולים, היית מקבל עוד פחות.

זאב אלקין: אם היום יהיו לך תלמידים צברים ולא תלמידים עולים, אתה תקבל פחות.

מוטי מוסיי: אני כמנהל בית ספר צריך לתת סף מסוים.

מוטי מוסיי: אני אומר לך בצורה רשמית – וזה גם מוקלט – שבקושי רב מאוד אנחנו נותנים את המינימום ההכרחי.

מוטי מוסיי: בקושי רב מאוד.

מוטי מוסיי: כדי לקלוט אותם, אנחנו זקוקים למשאבים.

מוטי מוסיי: בזמנו האוריינטציה של עולי אתיופיה הייתה שונה מקליטת העלייה של תלמידים אחרים שהם עולים.

מוטי מוסיי: שם הבינו שמגיעים עם חסך תרבותי כזה שהשעתיים או השלוש שעות או הארבע שעות לכל תלמיד במשך שנה שלמה, זה כמעט שום דבר.

מוטי מוסיי: העלייה של בני מנשה היא בדיוק עם אותם מאפיינים.

מוטי מוסיי: העלייה מפרו היא בדיוק עם אותם מאפיינים.

מוטי מוסיי: בסופו של דבר היכולת שלי כמנהל, היכולת שלנו כבית ספר לתת מענה אמיתי, היא מאוד מאוד דלה ואז נוצר מצב שמשרד החינוך אמור לתת מענה מ-8 עד 3:30 ומשרד הקליטה אמור לתת מענה אחר הצהרים.

מוטי מוסיי: אחר הצהרים יש מענה והוא מענה טוב, אבל לאמיתו של דבר המענה ב-הא הידיעה צריך להיות במסגרת בה הילד רוקם את כל הקליטה האמיתית שלו.

מוטי מוסיי: אני חושב שבמידה מסוימת משרד הקליטה – אני לא יודע איך עושים את זה ואני לא יודע אם זה אפשרי, אבל לפחות זאת הזעקה או זאת הקריאה שיוצאת מפי – חייב לקחת אחריות לא רק על ההורים של הילדים אלא גם על התלמידים עצמם, שהם בעצם הנקלטים האמיתיים.

זאב אלקין: אתה מבצע פעילות בלתי פורמלית?

מוטי מוסיי: לא.

מוטי מוסיי: במסגרת בתי הספר לא.

זאב אלקין: מה הבעיה עם קייטנות?

נחמיה חנוכה: אני לא יודע על איזה קייטנות הוא מדבר.

זאב אלקין: כי קייטנות אתם מתקצבים חלק, עד כמה שאני יודע.

נחמיה חנוכה: קייטנות למשל לילדי אתיופיה, אנחנו מתקצבים ב-200 שקלים לילד.

נחמיה חנוכה: ילדים שיש להם קשיים לא נכנסים לקריטריונים של עולים ולא מקבלים את הזכאות וצריך להתייחס אליהם כחריגים ולתת להם איזשהו מענה.

מוטי מוסיי: ללא ספק.

זאב אלקין: לא, לא כחריגים.

זאב אלקין: הוא מדבר על כך שעולי פרו צריכים להיות כמו עולי אתיופיה.

נחמיה חנוכה: הם לא נופלים בקריטריונים הקיימים וצריך אולי לייצר איזשהו תחום אחר לאוכלוסיות או להעדיף אותם במקומות אחרים.

מיכאל נודלמן: עם העולים מפרו ובני המנשה יש יותר בעיות מאשר קיים אצל הילדים האתיופים.

מיכאל נודלמן: שם הכל מובן ואתם יודעים עכשיו מה לעשות, אבל לא כך המצב כאן.

מיכאל נודלמן: כאשר דיברנו, חשבתי שהם בסטטוס אחר.

תרצה יהודה: יוצאי אתיופיה מתוקצבים בדיוק אותו הדבר.

זאב אלקין: לא.

זאב אלקין: יוצאי אתיופיה בשנה הראשונה מקבלים קליטה מרוכזת.

תרצה יהודה: שנה ראשונה כולם מקבלים.

זאב אלקין: עולי אתיופיה בשנה הראשונה נקלטים במרכזי קליטה ואצל בני מנשה זה לא קורה.

זאב אלקין: שם מתחילים הפערים כי מגיע ילד עולה מאתיופיה, הוא מגיע למרכז קליטה והוא מקבל בצורה מרוכזת בכיתת ילדים עולים מאתיופיה אבל שני הילדים מבני המנה מגיעים טיפין טיפין, יקבלו שש שעות.

זאב אלקין: אותו הדבר לגבי ההורים, כאשר שם ההורים מרוכזים במרכז קליטה בשנה הראשונה ואילו כאן הם עוברים לקליטה ישירה.

זאב אלקין: ברור שיש שני מודלים של קליטה.

זאב אלקין: את בני המנשה קולטים כמו עולים מרוסיה ולא כמו עולים מאתיופיה לפי כל הפרמטרים וזאת בעיה.

צבי קצובר: השאלה אם אתם יכולים לדרוש שזה יהיה אותו הדבר.

תרצה יהודה: מספרית הם לא מרוכזים.

תרצה יהודה: גם אם הייתה החלטה שנוהגים כלפי בני מנשה כמו שנוהגים בעולי אתיופיה, הם לא מרוכזים.

זאב אלקין: זאת שאלה של כמה שנים יש להם זכויות, מה גובה המשכנתא וכולי.

זאב אלקין: יש כאן הרבה שאלות ומי כמו אנשי משרד הקליטה יודע מה ההשלכות של זה.

נחמיה חנוכה: בתקופה האחרונה התקבלה החלטה לעשות תוכנית חומש לגבי יהדות אתיופיה לחמש שנים עם תקציב ממשלתי מיועד ועם הגדרות לטפל גם בדור הקיים וגם בדור הקודם.

זאב אלקין: למה בני המנשה לא יכולים להיות מוגדרים כקבוצה ייחודית כפי שמוגדרים עולי אתיופיה?

זאב אלקין: ברור שזה לא רק לקריית ארבע, אבל זה לקבוצה מארץ המוצא.

נחמיה חנוכה: זה מה שאני מציע.

נחמיה חנוכה: יש שתי אפשרויות כאשר האפשרות הראשונה היא להסתכל עליהם כעל אוכלוסייה מיוחדת אבל צריך לשים לב שיש גם פרואנים.

נחמיה חנוכה: להם צריך לתת העדפה במסגרת הקצאות התקציבים המשרדיים, או להסתכל על זה בראייה כוללת, כתהליך קליטה או מודל קליטה שצריך לתקן אותו.

זאב אלקין: לכן הצעתי לקיים ישיבה גדולה.

מיכאל נודלמן: אתם יכולים לפתור את הבעיה הזאת לבד או אתם רוצים לבוא לכנסת לישיבת ועדה לדיון לו תהיו שותפים?

נחמיה חנוכה: נעשה ככל שיידרש.

זאב אלקין: זאת החלטת ממשלה.

מיכאל נודלמן: אתם לא יכולים כמשרד לפתור את הבעיה הזאת כי זאת החלטת ממשלה.

נחמיה חנוכה: זאת לא רק בעיה שנוגעת במשאבים שאנחנו יכולים להקצות אלא מדובר במשאבים של חינוך, של תעסוקה וכולי.

מיכאל נודלמן: אתם הייתם בין היוזמים את תוכנית חומש לעולי אתיופיה ואתם מנהלים אותה.

מיכאל נודלמן: אתם יכולים לגלות גם כאן יוזמה.

מיכאל נודלמן: יש לכם מנכ"ל שיכול לדבר עם המנכ"לים האחרים.

מיכאל נודלמן: אנחנו מדברים על עולים חדשים.

נחמיה חנוכה: אני לא יכול לענות על השאלה.

מיכאל נודלמן: אנחנו יכולים לקיים ישיבה, אבל יותר טוב לעשות את זה באופן הזה.

נחמיה חנוכה: אני חושב שהבעיה של בני המנשה היא בעיה שמגיעה לה החלטה אמיתית.

נחמיה חנוכה: מי יוביל את זה, זאת כבר בעיה אחרת.

מיכאל נודלמן: אתה חושב שאנחנו צריכים ליזום?

קריאה: שואל היושב-ראש האם אפשר שאתם תגלו את היוזמה הפנימית לנסות לפתור את הבעיה או שתציעו לכנסת כדי שהיא תפעל.

נחמיה חנוכה: אני חושב שזה נכון לקיים דיון, לברר את הבעיה, לקבל החלטה ולהעביר למשרד המתאים.

נחמיה חנוכה: אחרי שתתקבל החלטה, אם היא תהיה חיובית, יכול להיות שחלק מהתקציבים יגיעו מהמשרדים האחרים.

יולי יואל אדלשטיין: יש כאן לדעתי שני דברים שונים שאנחנו מדברים עליהם.

יולי יואל אדלשטיין: מה ששאל חבר הכנסת נודלמן זה מול משרד הקליטה.

יולי יואל אדלשטיין: ברור שמשרד הקליטה, אפילו ברמה של מנכ"ל לא יכול לקבוע מה זה פרוייקט לאומי לגבי אוכלוסייה כלשהי.

יולי יואל אדלשטיין: מה שמשרד הקליטה כן יכול לעשות זה לקבוע שברשויות מקומיות, היכן שיש אוכלוסיית עולים עם צרכים מיוחדים, והיו דברים מעולם, שם הקריטריונים קצת שונים.

יולי יואל אדלשטיין: עשינו את זה לגבי אתיופים, עשינו את זה לגבי יוצאי קווקז, עשינו את זה לגבי יוצאי בוכרה.

מיכאל נודלמן: בלי החלטת ממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: בקריית ארבע מכירים את האוכלוסייה ויודעים שזאת אוכלוסייה טובה.

יולי יואל אדלשטיין: חלק גדול מהעולים שאנחנו עוסקים בהם הם או בני מנשה או פרואנים או כל מיני אוכלוסיות אחרות.

יולי יואל אדלשטיין: אפשר לקבוע קריטריונים קצת שונים אבל בצורה חוקית ובישיבה מסודרת.

נחמיה חנוכה: זה נעשה ויש העדפה, ואני חושב שמתייחסים לאוכלוסיות האלה.

יולי יואל אדלשטיין: זה קיים?

נחמיה חנוכה: זה קיים אבל הבעיה שעלתה כאן בין היתר היא בעיה של תקצוב שעות לימוד וזאת לדעתי אחת הבעיות המרכזיות.

יולי יואל אדלשטיין: לכן אמרת שעוסקים בשתי בעיות שונות.

נחמיה חנוכה: נכון.

נחמיה חנוכה: מה שקשור לתקציבים המשרדיים של משרד הקליטה והתייחסות לבני המנשה, במגבלות ובתוך מסגרת התקציב שניתן לקהילה יש אכן במשרד הקליטה העדפה.

נחמיה חנוכה: נתנו היום במסגרת התוספות לאולפן עברית או לכיתות עברית, כי אלה בני מנשה, לקריית ארבע.

נחמיה חנוכה: את זה עשינו לא מזמן.

נחמיה חנוכה: הייתה פנייה של ראש המועצה שאמר שיש מצוקה, ואכן יצאנו לדרך.

נחמיה חנוכה: את בעיית הדיור צריך לפתור, את בעיית החינוך הפורמלי צריך לפתור ולכן לדעתי צריך לתת פתרון הוליסטי.

יולי יואל אדלשטיין: מה בערך ההקצבה של האגף לקליטה בקהילה לקריית ארבע?

נחמיה חנוכה: 108 אלף שקלים בשנה הזאת.

מיכאל נודלמן: מה אתם יכולים לומר לגבי שעות הלימוד?

תרצה יהודה: שוב, זה עניין של קריטריונים.

תרצה יהודה: לדעתי כאן נדרשת עזרת הוועדה מול המנכ"לית בנושא הגמשת הקריטריונים, כדי לקבוע קריטריונים אחרים לבני המנשה ולעולים מפרו.

זאב אלקין: לבני המנשה, כן, למרות ששום דבר לא מפריע לכם בתוכניות כמו משעלים וכולי.

מיכאל נודלמן: אנחנו נזמן ישיבת ועדה בנושא.

מיכאל נודלמן: אל הישיבה נזמין את ראש המועצה, את נציגי המשרדים השונים והנוגעים בדבר, ואז נקבל החלטה כלשהי.

צבי קצובר: אני רוצה להודות לכל הצוות שהגיע לכאן, לחברי הכנסת, לנציגי המשרדים השונים, למנהלי המחוזות השונים ולכל הצוות המצוין שהגיע לכאן.

צבי קצובר: אני מקווה שמכאן תצא בשורה שחייבים להתייחס למיעוטים שמגיעים למקומות הללו, גם אלה שבאים מדרום אמריקה, מאתיופיה וגם לבני המנשה.

זאב אלקין: וגם לעולים רגילים.

צבי קצובר: נכון, וגם לעולים רגילים.

זאב אלקין: עדיין רוב העולים שלך הם בכל זאת עולים מחבר העמים.

זאב אלקין: אגב, אם יסגרו לך את בית ספר ממלכתי, חלק לא קטן מהם יעזוב את המקום.

זאב אלקין: לכן מבחינה זאת מדובר בחיים או מוות לקהילת העולים.

צבי קצובר: אתה צודק.

צבי קצובר: יש לי עצומה של הורים ולכן אנחנו נלחמים שלא יסגרו את בית הספר.

זאב אלקין: יושב כאן נציג משרד החינוך והוא צריך להבין שעולים לא יוכלו להישאר בקריית ארבע אם יסגרו כאן את בית הספר הממלכתי היחיד שקיים כאן.

מיכאל נודלמן: לגבי דיור, אנחנו מחכים לנתונים כדי שנוכל לפנות לראש-הממשלה ולשר הביטחון.

זאב אלקין: בגלל בעיית ביטחון אתה לא יכול לשלוח אותם לירושלים.

צבי קצובר: תודה רבה.

צבי קצובר: אני רוצה לומר לכם שהזמנתי עוד הרבה יושבי-ראש ועדות לכאן, אבל היחידי שענה על המקום כן וביצע את מה שאמר היה פרופסור חבר הכנסת מיכאל נודלמן ועל כך אני מודה לך.

מיכאל נודלמן: תודה רבה.