ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 17, פרוטוקול מספר 395, 2008-03-12 09:00

מיכאל מלכיאור: ברוכים הבאים.

מיכאל מלכיאור: רבותיי, אנחנו פותחים את הישיבה.

מיכאל מלכיאור: אני אעשה משהו שאנחנו לא עושים בכנסת, ואקיים ישיבה לא בשפה העברית.

מיכאל מלכיאור: אנחנו לא אמורים לעשות את זה, אבל אני עושה זאת לכבוד האורחים שלנו, שבאו במיוחד כדי להציג לנו את תוכנית KIPP – קיפ.

מיכאל מלכיאור: שמעתי על קיפ פעמים רבות, במיוחד מידידי הטוב בנג'מין וורן, ואמרתי לו: למה שלא תבואו לכנסת, כל האנשים שמובילים את הפרויקט בארצות-הברית, ותציגו אותו בפני הוועדה הרלוונטית, שהיא ועדת החינוך התרבות והספורט של הכנסת, הוועדה הכי חשובה בכנסת כמובן?

מיכאל מלכיאור: כך נשמע אודות הפרויקט ונחשוב כיצד אפשר לתרגם את ההצלחות המוכחות של תוכנית קיפ להצלחה כאן.

מיכאל מלכיאור: כמובן שאי-אפשר לעשות זאת בלי ללמוד את התוכנית ובלי שיציגו אותה לפנינו.

מיכאל מלכיאור: סביב השולחן יושבים נציגים ממשרד החינוך, דוקטור דקלו מהמינהל הפדגוגי במשרד החינוך, ואתו הגיעה אורנה שץ אופנהיימר, שבתחום אחריותה הכשרת מורים במשרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: כמו כן נמצא אתנו נציג של "האנשים החשובים ביותר במדינה", שחושבים שהם מנהלים את המדינה, נציג משרד האוצר, שהוא חלק חשוב מאוד מכל מה שאנחנו עושים כאן.

מיכאל מלכיאור: נציגי משרד האוצר נראים מאוד צעירים ותמימים, אבל הם יודעים איך לנהל כל דבר בזמן הנכון.

מיכאל מלכיאור: בלי שיתוף הפעולה שלהם, קשה מאוד להתקדם, ולכן אני שמח שהם גם כאן כדי לשמוע את זה.

מיכאל מלכיאור: אולי הם יקבלו רעיונות טובים גם ממה שנשמע.

מיכאל מלכיאור: נמצאת כאן גם נציגת משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, ד"ר נורית בירגר, שאחראית במשרד על המחלקה של הכשרה מקצועית טכנולוגית, שזה חלק חשוב ממה שנעשה בתחום החינוך.

מיכאל מלכיאור: באו לכאן אורחים נוספים, חבר הכנסת יעקב זיו.

מיכאל מלכיאור: הוא מייצג את מפלגת הפנסיונרים.

מיכאל מלכיאור: מסיבה כלשהי מפלגת הפנסיונרים בכנסת היא זו שהכי מתעניינת בנושא החינוך.

מיכאל מלכיאור: אני יודע שהבאת אתך אורחים מבית-ספר ליאו-בק, שמגיעים לעתים תכופות לכנסת, כי יש להם עניינים רבים שהם דואגים להם.

מיכאל מלכיאור: נמצא כאן גם נציג מבית-ספר אנקורי.

מיכאל מלכיאור: אולי תאמר לנו בשני משפטים מה טיבו של בית-ספר אנקורי.

קובי לביא: בית-ספר אנקורי זאת רשת בתי-ספר פרטיים.

קובי לביא: אני אחד המנהלים של בתי-הספר שפרוסים ברחבי הארץ.

קריאה: זה בית-ספר שמכין לבגרויות?

קובי לביא: כן, כיתות י-י"ב.

קובי לביא: אני מורה לאנגלית.

מיכאל מלכיאור: לכן הם שלחו אותו.

מיכאל מלכיאור: ..

מיכאל מלכיאור: האמת היא שאחרי ששמענו בשבוע שעבר שהמורים למתמטיקה לא יודעים מתמטיקה, אפשר לחשוב שאותו דבר קורה עם מורים לאנגלית.

מיכאל מלכיאור: למען האמת אין לנו מספיק מורים לאנגלית.

מיכאל מלכיאור: זה מקצוע שהולך ונכחד בארץ, אז עלינו להיות נחמדים אם אנחנו מכירים מישהו שגם יודע אנגלית וגם רוצה ללמד אנגלית.

מיכאל מלכיאור: זה דבר נדיר.

קריאה: אחת המנטרות של קיפ היא "להיות נחמד".

מיכאל מלכיאור: אני לא תמיד בטוח שזה המקום הנכון להיות נחמד בבית הזה, אבל אנחנו משתדלים בחדר הזה להיות נחמדים.

מיכאל מלכיאור: אומר כמה מילים קודם כל על הכנסת.

מיכאל מלכיאור: כפי שאתם יודעים, יש לנו רק בית נבחרים אחד בארץ, וזה הבית הזה.

מיכאל מלכיאור: אין לנו סנאט או קונגרס, זה הבית.

מיכאל מלכיאור: יש בו 120 נציגים.

מיכאל מלכיאור: תראו שבשעה 11:00 נתכנס במליאה.

מיכאל מלכיאור: כאשר המליאה מתחילה, אנחנו לא רשאים לקיים ישיבות בוועדות.

מיכאל מלכיאור: רוב עבודת הכנסת נעשית בוועדות.

מיכאל מלכיאור: זוהי העבודה הקשה, החקיקה.

מיכאל מלכיאור: יש לנו חקיקה רבה יותר מאשר בכל מדינה דמוקרטית אחרת.

מיכאל מלכיאור: היה לי דוד שהיה שר וחבר פרלמנט בדנמרק במשך שנים רבות.

מיכאל מלכיאור: כשהוא ישב פה במשך שבוע, הוא אמר שמה שאנו עושים בשבוע, בדנמרק לא עושים ב-10 שנים בכל הקשור לחקיקה וגם לקבלת החלטות.

יצחק זיו: אולי הם לא צריכים זאת.

מיכאל מלכיאור: נכון, אולי הם לא צריכים זאת, אבל בחלוקת הסמכויות בין הכנסת לממשלה – שהיא כמובן הגוף המבצע – כאן, בניגוד למדינות אחרות, כל החברים בממשלה הם גם חברים בכנסת.

מיכאל מלכיאור: לכנסת יש יחסית פרופיל הרבה יותר גבוה גם בתפקידה כמחוקקת, כמחוקקת האולטימטיבית - אף אחד לא יכול להטיל וטו על החלטה סופית של הכנסת, שלא כמו נשיא ארצות הברית, שיש לו לפחות בכמה תחומים זכות וטו - וגם בעבודתה כמפקחת על עבודת הממשלה, כך שהממשלה תמיד כפופה לכנסת, למרות שהממשלה היא כמובן הזרוע הביצועית.

מיכאל מלכיאור: בכנסת אין לנו תקנות שמאפשרות לעשות את העבודה הביצועית, אך בחלוקת הסמכויות יותר ויותר מעבודת הממשלה מתווספת לכנסת מסיבה כלשהי.

מיכאל מלכיאור: תראו שקצת אחרי השעה 11:00 מתחילה עבודת החקיקה.

דני פסלר: ניפגש עם שרת החינוך ב-11:15.

מיכאל מלכיאור: היא תצטרך להגיע למליאה להצביע, כי היא גם חברת כנסת.

מיכאל מלכיאור: לכן כולם צריכים להגיע לשם כשמעלים את הצעות החוק, לפחות להצבעות.

מיכאל מלכיאור: אלה שעתיים בשבוע שבהן כולם חייבים להיות נוכחים; בזמנים אחרים אנשים עושים מה שהם רוצים.

מיכאל מלכיאור: אך כפי שאמרתי, רוב העבודה לא מתבצעת במליאה, אלא בוועדות.

מיכאל מלכיאור: זה דבר די גדול שהדבר הזה עובד.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מתקרבים לחגיגות ה-60 של המדינה.

מיכאל מלכיאור: עבורי הנס הגדול זה לא שניצחנו במלחמות, כי אין לנו אלטרנטיבות אחרות.

מיכאל מלכיאור: לפעמים אתם רואים שאנשים פה צועקים.

מיכאל מלכיאור: אני שמח כל פעם שאנשים צועקים אחד על השני, כי משמעו לקבל את חוקי המשחק.

מיכאל מלכיאור: חוקי המשחק הם דמוקרטיה, וזה לא דבר מובן מאליו.

מיכאל מלכיאור: יותר מ-90% מהאנשים שבאו לישראל הגיעו ממדינות שבהן לא הייתה תרבות ומסורת של דמוקרטיה - יותר מ-90% מאלה שעלו למדינה.

מיכאל מלכיאור: זו מדינה שב-60 שנה קלטה יותר משלושה מיליון עולים מיותר מ-100 מדינות, וזה לא דבר מובן מאליו.

מיכאל מלכיאור: בהתחשב באיומים בפניהם אנחנו עומדים, אפילו דמוקרטיות גדולות יותר בעלות מסורת דמוקרטית רבת שנים הוכרעו תחת לחץ שכזה או לפחות דחו את המסורות הדמוקרטיות.

מיכאל מלכיאור: כשתבואו למליאה ותשמעו מה יש לאנשים לומר, תראו את הפלורליזם.

מיכאל מלכיאור: יש יהודים וערבים בכנסת, ויש ערבים שעומדים על זכויותיהם הערביות הלאומניות.

מיכאל מלכיאור: יש קפיטליסטים ויש קומוניסטים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו בין הפרלמנטים המעטים בעולם שבהם יש קומוניסטים אמיתיים עם דגל אדום ששרים את האינטרנציונל הסוציאליסטי.

מיכאל מלכיאור: יש חברי כנסת יהודיים שהם אתאיסטים לחלוטין, יש רפורמים ויש גם הרבה יהודים אורתודוקסיים, שכוללים גם יהודים חרדים שאילולא נבחרו לכנסת, לא היו יושבים באותו חדר - חסידים, ליטאים.

מיכאל מלכיאור: אנשים שבאו מכל קצוות העולם.

מיכאל מלכיאור: יש עולים חדשים, אנשים כמוני שבאים מסקנדינביה או אנשים שבאו מאתיופיה.

מיכאל מלכיאור: הצטרף לפני כמה שבועות חבר כנסת צעיר מאתיופיה.

דני פסלר: הוא בוגר של ליאו-בק.

מיכאל מלכיאור: לכן הוא הפך לחבר-כנסת.

מיכאל מלכיאור: ..

מיכאל מלכיאור: הבוקר אכלתי אתו ארוחת בוקר.

מיכאל מלכיאור: בכל מקרה, הוא נציג טוב מאוד של העולים.

מיכאל מלכיאור: יש לנו כמובן אנשים שבאו מברית-המוצעות לשעבר וחברי כנסת אחרים שעלו לפני שנים רבות מאזורים רבים בעולם.

מיכאל מלכיאור: זאת התמונה, ושוב אני אומר שהמערכת, למרות כל הבעיות שבה, עובדת.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שזה הנס האמיתי.

רחל טל: לא הזכרת אותי.

רחל טל: אני דוקטור רחל טל.

רחל טל: אני מנהלת את תחום הוראת האנגלית ופרויקטים מרשת עמל.

רחל טל: שהיתי שנה בבוסטון בשנה שעברה.

רחל טל: עבדתי גם בהתנדבות עם פילנתרופים יהודים.

רחל טל: יזמתי פרויקטים רבים של קידום סובלנות והבנה בין תלמידים יהודים לבין תלמידים ערבים.

רחל טל: אני גם מפעילה תוכניות עבור הממשל האמריקני בסקטור הבדואי למען קידום סטודנטים באנגלית.

רחל טל: אני מתעניינת מאוד בנושא שאתם מציגים ורוצה ללמוד אותו.

מיכאל מלכיאור: אנחנו תמיד משאירים את הטוב ביותר לסוף, ולכן זאת הסיבה שהשארנו אותך אחרונה.

מיכאל מלכיאור: רשת עמל היא רשת חשובה מאוד במערכת החינוך בישראל.

מיכאל מלכיאור: אבל כפי שאמרתי, מטרתנו להקשיב וללמוד, ואחר כך לראות כיצד אנחנו יכולים ליישם זאת כאן.

מיכאל מלכיאור: זה מאוד לא שגרתי שאנחנו מקיימים ישיבה כזאת.

מיכאל מלכיאור: מאז שאני מכהן כיושב ראש הוועדה, 21 חודשים, היו לנו 395 ישיבות בוועדה הזאת, שזה יותר מכפול ממספר הישיבות שהיו בתקופה מקבילה בעבר.

מיכאל מלכיאור: כמו כן, בעבר היו רפורמות חשובות ושינויים בחינוך, אבל אני לא זוכר שאי-פעם הייתה לנו ישיבה כזאת, שבה רעיון וקונספט הוצגו לנו.

מיכאל מלכיאור: זה חשוב מאוד עבורי.

מיכאל מלכיאור: כדאי שתדעו שכל מה שתאמרו פה מוקלט ברשומות של הכנסת.

מיכאל מלכיאור: כל הפרוטוקולים שמכילים את כל מה שנאמר סביב לשולחן מועלים לאתר הכנסת.

מיכאל מלכיאור: יש לנו כאן אנשים שאחראים על ההקלטה של כל מה שנאמר ועל העברתו לכתב.

מיכאל מלכיאור: עבורם זאת עבודה קשה, כי הם לא רגילים לעשות את זה באנגלית, אבל הם לקחו על עצמם את המשימה.

קריאה: האם הפרוטוקול יהיה באנגלית?

מיכאל מלכיאור: לא, זה בלתי אפשרי.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מפרים את החוקים בכך שאנחנו מקיימים את הישיבה באנגלית.

מיכאל מלכיאור: לכן נהיה חייבים לתרגם את כל הישיבה.

מיכאל מלכיאור: מר פיינברג, יוצר תוכנית קיפ, אני מעביר לך את רשות הדיבור.

מיכאל מלכיאור: אולי תציג את האנשים שהבאת אתך מאמריקה.

מייק פיינברג: אדוני היושב-ראש, תודה שהזמנת אותנו לכאן.

מייק פיינברג: לפני שאתחיל, כל אחד יציג את עצמו בפניך ובפני הוועדה.

דני פסלר: אני מנכ"ל ומנהל בית-הספר של מרכז חינוך ליאו-בק.

ראובן סמואלס: אני מנהל בית-הספר לשעבר של ליאו-בק ועכשיו יושב-ראש מועצת המנהלים ליאו-בק.

בנג'מין וורן: אני חבר מרכז חינוך ליאו בק ביוסטון.

לי וונש: אני מנכ"ל מגבית יוסטון.

ויק סמואלס: אני יושב-ראש קרן ליאו-בק ביוסטון.

ברברה סמואלס: אני מורה ומחנכת.

ערן דובובי: אני המשנה למנכ"ל ליאו בק ומנהל בית-ספר תיכון ויצו וליאו בק לאומנויות.

ערן דובובי: שהיתי שנה ביוסטון.

מייק פיינברג: אדוני היושב-ראש, שוב תודה רבה על שהזמנת אותנו לבית שלך.

מיכאל מלכיאור: האישה הנחמדה מאוד שכרגע נכנסה היא חברת-הכנסת רונית תירוש.

מיכאל מלכיאור: בין התפקידים הרבים שמילאה, היא הייתה מנכ"לית משרד החינוך במשך חמש שנים.

מיכאל מלכיאור: היא מחוקקת פעילה מאוד, בעיקר בתחומי החינוך – לא רק, אבל בעיקר.

רונית תירוש: בתקופה שבה שימשתי כמנכ"לית משרד החינוך, ביקרתי בבית-הספר בניו-יורק שבו מונהגת תוכנית קיפ.

רונית תירוש: פגשתי את מנהל בית-הספר שהיה ישראלי.

מייק פיינברג: זה אחי התאום דייב.

מייק פיינברג: נעים מאוד להכיר אותך, ותודה רבה שהגעת לכאן.

מייק פיינברג: תודה שהזמנת אותנו לבית שלך.

מייק פיינברג: לגבי הצעקות כאן, במדינה שלנו לוחם זכויות אדם ומחנך גדול בשם פרדריק דאגלס אמר "אם לא יהיה מאבק, לא תהיה התקדמות".

מייק פיינברג: לכן זה מה שאנחנו מנסים לעשות – להתקדם, ואנו בוודאי צריכים להיאבק, כי בארצות-הברית מערכת החינוך נאבקת, היא לא מצליחה במיוחד.

מייק פיינברג: דייב לוין ואני התחלנו ללמד ב-1992.

מייק פיינברג: לפני כן אני חייב להזכיר את נקודת הציון שעשיתי בישראל בדרכי כאיש חינוך.

מייק פיינברג: בקיץ 1991 אחרי שסיימתי את לימודיי, שהיתי בבית פלדמן בנתניה במרכז קליטה לאתיופים.

מייק פיינברג: הניסיון שלי הוביל אותי לתחום החינוך.

מייק פיינברג: לכן כאשר חזרתי לארצות-הברית, הגשתי בקשה ללמד והלכתי להוראה.

מייק פיינברג: אני מביא מודל מאמריקה לישראל, שאני חושב שתהיה לו הצלחה אדירה כאן.

מייק פיינברג: כשדייב לוין ואני התחלנו ללמד ב-1992, לימדנו כיתות גבוהות בבית-ספר יסודי, תלמידים בגילאי 10, שנה לפני שהם עוברים לחטיבת-הביניים.

מייק פיינברג: נאבקנו ועבדנו קשה מאוד כדי ללמוד איך ללמד טוב.

מייק פיינברג: בשנה הראשונה חשבנו שעשינו עבודה די טובה כשלימדנו את התלמידים שלנו.

מייק פיינברג: הם אהבו ללמוד, והם אהבו לדבר על המכללות ועל האוניברסיטאות שהם רצו להגיע אליהן.

מייק פיינברג: למרות שמעל ל-90% מהתלמידים שלנו היו מתחת לקו-העוני, חשבנו שעשינו עבודה נהדרת עם התלמידים.

מייק פיינברג: בתמימות חשבנו ש"עשינו זאת", הצלחנו במשימה.

מייק פיינברג: בסוף השנה לילדים שלנו הייתה שנה טובה - הם חשבו ללכת לאוניברסיטאות והתעתדו ללכת לחטיבת-ביניים ולכן חשבנו שהצלחנו במשימה.

מייק פיינברג: הייתה להם שנה נהדרת בכיתה ה', והם המשיכו לחטיבות-ביניים גדולות וטובות יותר.

מייק פיינברג: אותה בועה תמימה שהיינו בה התפוצצה, כאשר בשבוע השני בשנה השנייה אותם תלמידים התחילו להתקשר אלינו ולבקש שניתן להם שיעורי-בית, כי אף אחד מהמורים שלהם בחטיבות-הביניים לא נתן להם שיעורי-בית.

מייק פיינברג: מהר מאוד הבחנו בכך שכל ההתלהבות שלהם מתחילה לרדת.

מייק פיינברג: התלמידים שלנו לשעבר, התלמידים האינטליגנטים שהתנהגו כה יפה התחילו לברוח משיעורים רבים, השתמשו בסמים והצטרפו לחבורות כמו ילדים רבים בחטיבות-ביניים ובבתי-ספר תיכוניים.

מייק פיינברג: לא היה בזה דבר חדש, אבל עבור דייב ועבורי הבעיה הזאת התאפיינה בשמות ובפרצופים רבים שהכרנו, שהפכו את זה לדבר שלא יכולנו ל קבל.

מייק פיינברג: כאשר זה התחיל לקרות, נפלנו למלכודת - זה היה הדבר הכי קל להפנות אצבע מאשימה למורים, לבתי-הספר האחרים, למנהל בית-הספר, למנהל המחוז, לילדים עצמם, להורים שלהם, לקהילה ולחברה בכלל.

מייק פיינברג: קל להאשים מישהו אחר.

מייק פיינברג: באחד החגים ב-1993 הבנו שכל ההאשמות לא יפתרו את הבעיה, אלא רק יוסיפו לבעיה.

מייק פיינברג: כשהסתכלנו על עצמנו במראה, הבנו שעלינו להפנות אצבע מאשימה לעבר עצמנו ולהבין שאנחנו חלק מהבעיה.

מייק פיינברג: אז התחלנו לשאול מה אנחנו יכולים לעשות כדי לתקן את המעוות.

מייק פיינברג: הבנו שלא נתנו לילדים את כל המיומנויות האקדמיות והאינטלקטואליות ומיומנויות האופי שמצריכות התמודדות טובה בחטיבת-ביניים, כדי שיצליחו בבית-הספר התיכון וכדי שיוכלו להמשיך לאוניברסיטאות ולהמשיך לעשות כל מה שהם רוצים לעשות בעולם זה.

מייק פיינברג: הבנו שלא התקרבנו לשם אפילו.

מייק פיינברג: בסוף שנת 1993 ישבנו על המחשב במשך כל הלילה, ובשעה 5:00 בבוקר כתבנו "הידע הוא תוכנית בעלת עוצמה", וזאת הייתה התגובה שלנו לתחושת הכישלון והתסכול.

מייק פיינברג: ההנחה שעמדה אז מאחורי המשפט "הידע הוא תוכנית בעלת עוצמה" או KIPP - קיפ, כפי שהיא גם היום, זה שאין קיצורי דרך, אין פתרונות פלא בעלי קסם שייתנו לילדים את כל המיומנויות האקדמיות והאינטלקטואליות שהם צריכים; אין תוכנות קסם של מחשב, אין ספרי-לימוד שיוכלו לעשות קסמים ואין יחידות-לימוד להכשרת מורים שיוכלו לעשות קסמים.

מייק פיינברג: כולם כלים, וכלים חשובים, אבל הכלים בפני עצמם הם לא מה שיביא להצלחת הילדים שלנו, אלא אם האנשים יפשילו את השרוולים שלהם וישתמשו בכלים האלה.

מייק פיינברג: לכן תכננו שקיפ תהיה תוכנית לכיתה ה', שתיתן מוטיבציה לילדים לבוא לכיתות שלנו החל משעה 7:30 בבוקר ועד 17:00.

מייק פיינברג: הם באים לעוד ארבע שעות בסופי שבוע, הם באים לעוד חודש בקיץ ואנחנו נותנים להם שעתיים עד שלוש שעות שיעורי-בית כל ערב פנוי.

מייק פיינברג: חשבנו שזה צריך לעבוד, וזה אכן עבד.

מייק פיינברג: הייתה לנו שנה נהדרת עם תלמידי כיתה ה'.

מייק פיינברג: תוצאות המבחנים שלהם עלו באופן דרמטי בבחינות ביוסטון.

מייק פיינברג: מהר מאוד הבנו שאפילו בחטיבות-הביניים הטובות ביותר אף אחד לא ידחוף את הילדים שלנו כפי שאנחנו דחפנו.

מייק פיינברג: לכן חזרנו ושאלנו את מערכת בית-הספר האם נוכל לשנות את התוכנית, כך שעדיין נתחיל ללמד מכיתות ה' ומהכיתות הגבוהות של בית-הספר היסודי, אבל שהילדים יישארו לאורך השנים הקשות של חטיבת-הביניים ויקטינו את הפער בין בית-ספר יסודי ותיכון.

מייק פיינברג: עכשיו בארצות-הברית יש בתי-ספר שמעניקים להם זיכיון, אז יש דרכים לפתוח בתי-ספר ציבוריים חדשים ואוטונומיים.

מייק פיינברג: זה היה לפני שבתי-הספר האלה התחילו, אז בהתחלה במערכת בית-הספר לא היו בטוחים איך לפתוח אתנו בית-ספר חדש.

מייק פיינברג: בינתיים שמעו עלינו בעיריית ניו-יורק, שם פתחו בתי-ספר חדשים במהלך 35 השנה האחרונות.

מייק פיינברג: בניו-יורק נתנו לנו הזדמנות לפתוח בית-ספר ציבורי חדש בדרום ברונקס.

מייק פיינברג: כשביוסטון הבינו מה קורה בניו-יורק, החליטו להציע לנו אותה הצעה לעשות זאת ביוסטון.

מייק פיינברג: בגלל שהיינו צעירים ותמימים, דייב ואני החלטנו לקבל את שתי ההצעות.

מייק פיינברג: לכן בשנת 1995 נשארתי ביוסטון והפעלתי את האקדמיה של קיפ שם ודייב עבר לניו-יורק והפעיל את האקדמיה של קיפ בדרום ברונקס, שתי תוכניות לכיתות ה'.

מייק פיינברג: גדלנו כל שנה, עד שבשנת 1999 הגדלנו את בית-הספר לארבע כיתות, ל-300 תלמידים.

מייק פיינברג: עוד לפני שהגענו להיקף מלא, התלמידים שלי קיבלו את התוצאות הטובות ביותר במתמטיקה מבין תלמידי חטיבות-הביניים בכל מדינת טקסס.

מייק פיינברג: לדייב ולילדים שלו היו תוצאות דומות בברונקס בעיר ניו-יורק.

מייק פיינברג: לכן אנשים רבים התחילו להגיע וללמוד ממה שעשינו.

מייק פיינברג: אני אעשה הפסקה בדבריי בשלב זה, כי הבאתי קלטת וידיאו שאני רוצה שתצפו בה.

מייק פיינברג: ב-1999 כתב של התוכנית "60 דקות" כתב עלינו ועל התלמידים שלנו, דבר שפתח את הסכרים עבורנו וגרם לנו לחשוב איך נוכל לתרגם את ההצלחה שלנו למקומות אחרים, גם לישראל.

מייק פיינברג: חשבתי שנצפה כ-10 דקות בווידיאו ואז אסיים את הסיפור שלי ואענה לשאלות.

מייק פיינברג: (הקרנת סרטון)

מייק פיינברג: אדוני היושב-ראש, אחרי השידור הרבה אנשים החלו להגיע לקיפ.

מייק פיינברג: בבוקר אחרי שזה שודר ב-1999, מנהל מחוז בית-ספר צלצל אליי מקליפורניה ואמר לי: מייק, ראינו את התוכנית בטלוויזיה אתמול, אנחנו רוצים להזמין 15 תוכניות קיפ לשנה הבאה.

מייק פיינברג: זאת הייתה שיחה קצת מוזרה, וזה חלק מהבעיה בחינוך ציבורי.

מייק פיינברג: אנשים חשבו שבטח יש איזו שיטה בניהול שלנו.

מייק פיינברג: דייב לוין ואני התחלנו לחשוב איך נוכל לתרגם את ההצלחה שלנו לתועלת הכללית, כי המטרה שלנו היא שיום אחד לילדי האומה שלנו תהיה ההזדמנות לקבל חינוך מצוין.

מייק פיינברג: לכן שאלנו - יחד עם דוריס פישר, מייסדת "גאפ" - איך אפשר להביא לכך, והוחלט ליצור מוסד חדש שייקרא KIPP - קיפ.

מייק פיינברג: התחלנו אותו ב-2000 ואמרנו שנעשה שני דברים: האחד – נדאג למחנכים ולמורים גדולים שנכשיר במשך שנה איך לתכנן, לפתוח ולנהל בית-ספר דומה לקיפ; והשני - במהלך הכשרתם החלטנו שנעזור להם לפתוח בתי-ספר ציבוריים חדשים בקהילות אחרות במדינה.

מייק פיינברג: הדבר הכי חשוב שהחלטתי הוא שזה יהיה דומה לקיפ.

מייק פיינברג: החלטנו שלא נכתוב איזה מדריך שימושי שיכיל 500 עמודים, כי זה יגרום לכל בתי-הספר להיות בדיוק אותו דבר.

מייק פיינברג: כפי שיצא לכם להבין מהווידיאו, אפילו שני בתי-הספר הראשונים, קיפ יוסטון וקיפ ניו-יורק, לא היו בדיוק אותם בתי-ספר.

מייק פיינברג: אפשר היה לומר שהם היו מאותה משפחה, אבל הם לא היו תאומים, אלא בני-דודים.

מייק פיינברג: לכן בחנו לעומק מה הוא הקוד הגנטי של בתי-הספר, שאחרי שש שנות התפתחות ב-2004 גרם להם להשתייך לאותה משפחה, ומצאנו חמישה עמודי-תווך.

מייק פיינברג: זה מה שאנחנו חושבים שצריך להיות בכל בתי-הספר שרוצים להעתיק את ההצלחה.

מייק פיינברג: אנחנו חושבים שחמשת עמודי-התווך האלה הם הבסיס של כל בית-ספר - ציבורי, פרטי, בארצות-הברית, בישראל או בכל מקום.

מייק פיינברג: אלה עמודי-התווך להצלחה.

מייק פיינברג: חמשת עמודי-התווך שלנו הם: יותר זמן לימוד בכיתות כל יום, כל שבוע וכל שנה; בחירה והתחייבות מצד ההורים, התלמידים והמורים; היכולת להוביל למנהיגות בית-ספרית; ציפיות גבוהות, שבאופן ברור אפשר להגדירן ולהבחין בהן; תוצאות גדולות שאפשר למדוד.

מייק פיינברג: באשר לעמוד-התווך הראשון "יותר זמן למידה", אם תבחן יום לימוד טיפוסי באמריקה, כמו יום חינוך טיפוסי בישראל, ותבדוק כמה זמן לימוד נטו נשאר בכיתות לאחר שתוריד הפסקות בצהרים, פגרות והפסקות שירותים, תגלה שיש ארבע, אולי חמש שעות הוראה ביום.

מייק פיינברג: אני טוען שגם אם נקפיד על רמת הוראה טובה, מורים טובים, מנהלים טובים ומבנים נוחים, כל זה יהיה מצוין, אבל עדיין נישאר במערכת רק עם ארבע עד חמש שעות לימוד ועדיין נחוש תחושת כישלון, כי אין מספיק זמן, במיוחד עבור ילדים שנשארים שתיים או שלוש רמות מאחור כדי שיוכלו להדביק את הקצב.

מייק פיינברג: יותר זמן לא מבטיח הצלחה, בוודאי שיותר מהדבר הרע לא הופך לדבר טוב, אבל כשיש יותר זמן בשעון וכשהשעון הוא החבר שלך ולא האויב שלך זה חשוב מאוד.

מייק פיינברג: לכן חשבנו שעמוד-התווך של יותר זמן הוא חיוני כאן.

מייק פיינברג: עמוד-התווך השני שלנו הוא בחירה ואחריות.

מייק פיינברג: אנחנו חושבים שהעובדה שהורים, תלמידים ומורים בחינוך הציבורי בוחרים ללכת לבית-הספר ולהתחייב אחד לשני היא חשובה מאוד, כי למשפחות עניות אין ברירה.

מייק פיינברג: למשפחות במעמד הביניים או במעמד הגבוה יש תמיד אפשרות בחירה - הן יכולות לעבור לשכונה שיש בה בתי-ספר טובים יותר ולשלם את מסי הנדל"ן הגבוהים שם, או שהם יכולים להרשות לילדיהם ללכת לבתי-ספר פרטיים.

מייק פיינברג: אבל משפחות עניות צריכות להינעל על בית-ספר יסודי אחד, חטיבת-ביניים אחת ובית-ספר תיכון אחד שהן צריכות ללכת אליו, ולכן אין לבתי-הספר שום תמריץ להשתפר מלבד מאשר סיבות אלטרואיסטיות.

מייק פיינברג: הם בעצם כמו מונופול שנשלט על-ידי המדינה, וכמו שאנחנו יודעים משיעורי היסטוריה וכלכלה, מונופולים יוצרים איכות נמוכה במחירים גבוהים.

מייק פיינברג: מה היה קורה אם בירושלים או בתל-אביב הייתם משחררים את העניין הזה, כך שכל משפחה יכולה הייתה לשלוח את ילדיה לכל בית-ספר שהיא רוצה, בהתחשב בכך שתנפה את המשתנים של תחבורה?

מייק פיינברג: יהיה מעניין לדעת באיזה בתי-ספר משתרך תור ארוך של תלמידים ובאיזה בתי-ספר שומעים הד כי אף אחד לא רוצה להגיע אליהם.

מייק פיינברג: בזכות הבחירה אנחנו שוברים את המונופול.

מייק פיינברג: כרגע באמריקה אין ילד שנשכח מאחור.

מייק פיינברג: לכל בתי-הספר יש אחריות כלפי הממשלה בכך שהם מגישים את ציוני המבחנים שלהם.

מייק פיינברג: אני חושב שזה חשוב, אבל מה שחסר זה שבית-הספר צריך להיות אחראי לילדים ולהורים כלקוחות שהוא צריך לשרת.

מייק פיינברג: מה עלינו לעשות כדי לשכנע את הלקוחות, התלמידים וההורים שבאים לבתי-הספר שלנו?

מייק פיינברג: מה אנו עושים כדי לגרום לכך שהם ירצו להגיע לבתי-הספר שלנו?

מייק פיינברג: מה מביא לכך שיום לימודים עבורם הוא כל-כך מתגמל ומהנה, שהם ירצו לחזור ולקבל ממנו יותר?

מייק פיינברג: אנחנו מאמינים שבסופו של דבר זה ישרת את הקהילה ואת הילדים.

מייק פיינברג: עמוד-התווך השלישי שלנו הוא היכולת להנהיג.

מייק פיינברג: פירושו של דבר שיש הנהגה מוכשרת ומובילה בבית-הספר.

מייק פיינברג: לא אמרתי בכוונה מנהל, אלא מנהיג בבית-הספר שיש לו סמכות ויכולת להוביל.

מייק פיינברג: זה אומר שהוא יכול להחליט מי ילמד בבניין וגם מי לא ילמד בבניין, ואיך להקצות את התקציב באופן שנראה לו ההולם ביותר.

מייק פיינברג: הסיבה שאני אומר מנהיג בית-ספר ולא מנהל היא שבאמריקה לרוב המנהלים אין כוח להנהיג.

מייק פיינברג: הם עובדים בבית-הספר, הם לא מחליטים.

רונית תירוש: האם המורים הם לא חלק מהארגון?

מייק פיינברג: בבתי-ספר של קיפ בערים אחדות, כמו בעיר ניו-יורק, המורים הם עדיין חלק מהארגון, אבל בערים אחרות הם לא.

מייק פיינברג: ביוסטון הם לא חלק מהארגון.

קובי לביא: אז אם אתה מחליט לפטר מורה?

מייק פיינברג: לכן המנהיגים הם חשובים.

קובי לביא: אבל מורה שמגיע לבית-ספר של קיפ יודע שלמרות שהוא חלק מהארגון, המנהל יכול לפטר אותו אם הוא לא מספיק טוב.

מייק פיינברג: נכון, זה גם עמוד-התווך של הבחירה והאחריות.

מייק פיינברג: המורה נבחר בידיעה שאם הוא יחליט לא לעבוד או שאם הוא לא יצליח, הוא יכול לאבד את עבודתו.

מייק פיינברג: אנחנו מאמינים שחינוך ציבורי הוא לא סוכנות תעסוקה למבוגרים, אלא הוא נועד לשרת את הילדים.

מייק פיינברג: זה צריך להיות הפוקוס.

מייק פיינברג: הבעיה היא שכאשר אין לך כוח להנהיג, כפי שקורה לרוב המנהלים באמריקה וגם בישראל, מקבלים משיכת כתפיים.

מייק פיינברג: אתה אומר להם: גם אם אין לכם כוח להנהיג, אתם תהיו אחראים לתוצאות, ואז הם אומרים: אתה בטח צוחק עלינו, הרי אנחנו לא יכולים להחליט מי ילמד בבניין הזה, אנחנו לא יכולים להיפטר ממורים גרועים, אנחנו לא יכולים להסיט תקציבי שעות לאן שצריך, ועדיין אנחנו נשארים האחראים לתוצאות?

מייק פיינברג: כדי למנוע את משיכת הכתפיים הזאת שלהם וכדי שיוכלו לשאת באחריות, יש לתת יותר חופש.

מייק פיינברג: צריך לתת למנהיגי בתי-הספר את החופש להעסיק את הצוות שהם רוצים להעסיק, לתת להם את החופש לקבל החלטות לגבי מורים לא אפקטיביים שצריך להוציאם, לתת להם את החופש להחליט איך להתנהל עם התקציב שלהם, ובתמורה לזה לתת להם לשאת באחריות לתוצאות.

מייק פיינברג: זאת משמעות הסמכות והיכולת להוביל.

מייק פיינברג: זה גם מה שהשכל הישר אומר, אבל אנחנו שוכחים את החברה, שאנשים גורמים לשינוי.

מייק פיינברג: הסיבה שקיפ עובד זה שהוא יורד להנחה הבסיסית ביותר של הוראה נהדרת ויותר מזה.

מייק פיינברג: אם יש איזשהו מרכיב סודי להצלחה, זה איך יוצרים תרבות שבה התלמידים, ההורים והמורים רוצים כולם להיות שם ולהתחייב לכך.

מייק פיינברג: ביסודו של דבר אלה אנשים שעושים את השינוי.

מייק פיינברג: אני אתן סקירה קצרה איך זה עובד לפעמים בחברה.

מייק פיינברג: דמיינו שיש שתי כיתות, ועליכם להחליט לאיזו כיתה אתם רוצים להכניס את הילד שלכם.

מייק פיינברג: בכיתה אחת אין מורה רעה, יש בה מורה בינונית, אבל יש בה כל המשאבים: מחשבים, ציוד מדע, ספרי לימוד ומפות.

מייק פיינברג: בכיתה השנייה יש חדר ריק, אך יש בו מורה מומחה.

מייק פיינברג: לאן תשלחו את הילד שלכם?

מייק פיינברג: כולכם אומרים שתשלחו את הילד שלכם לכיתה שיש בה מורה מומחה.

מייק פיינברג: זה מה שהאינסטינקט אומר לנו, אבל בחברה אנחנו שוכחים שאנשים עושים את ההבדל ואנחנו שוכחים שאין קיצורי דרך, שגורמים לנו לחשוב איזה פטנט נוכל להמציא כדי שיהפוך במהרה את הכיתה הזאת מגרועה לבסדר או מבסדר לטובה.

מייק פיינברג: אני חושב שאנחנו חיים בדור המיקרוגל, אנחנו רוצים הכל מהר ועכשיו.

מייק פיינברג: זה עובד בעשיית פופקורן, אבל לא בלימוד הקריאה.

מייק פיינברג: זה החלק החשוב.

מייק פיינברג: אדבר על שני עמודי-התווך האחרים בקצרה.

מייק פיינברג: ציפיות גבוהות משמען הכנה לאוניברסיטה.

מייק פיינברג: קיפ הרחיב עצמו מעבר לחטיבת-ביניים.

מייק פיינברג: עכשיו אנחנו מלמדים בבתי-ספר תיכוניים והחל מגיל שלוש.

מייק פיינברג: ציפיות גבוהות פירושן שאפילו המורים שלנו שמלמדים גילאי שלוש יודעים שהם מלמדים והילדים יודעים שיש כיתות שיש בהן 20-22 ילדים.

מייק פיינברג: זאת השנה שהילדים יסיימו בית-ספר תיכון וילכו לאוניברסיטאות.

מייק פיינברג: הם מתכננים את השיעורים ל-20-22 ילדים.

מייק פיינברג: עמוד-התווך האחרון הוא התמקדות בתוצאות מעולות, שכן זה יוביל את התלמידים לאוניברסיטאות.

מייק פיינברג: 90% מהתלמידים שלנו היום הולכים לאוניברסיטאות, והם באים משכונות שבהן רק 15% הולכים לאוניברסיטאות.

מייק פיינברג: לכן אנחנו גאים בתוצאות, אבל אנחנו עדיין רוצים לשפר את התוצאה של 90%.

מייק פיינברג: מה שאנחנו עושים מדי יום, מדי שבוע, מדי חודש ומדי שנה זה לנסות להתקדם, לגרום לכך שהם "יטפסו על ההר" בקצב הנכון כדי שיגיעו לאוניברסיטאות בסוף היום.

מייק פיינברג: אנחנו מרגישים שבעזרת חמשת עמודי-התווך של יותר זמן, בחירה ואחריות, הסמכות להוביל, הציפיות הגבוהות והתוצאות המשמעותיות, הילדים יצליחו מאוד.

מייק פיינברג: אתם רוצים משימה כדי להוכיח את זה עכשיו?

מייק פיינברג: כי יותר מדי אנשים אומרים "כן אבל", והם אומרים שקיפ עובדת, אבל במקום שממנו אני מגיע, אם זה שיקגו, נהרייה או כאן ירושלים, יש סיבות פוליטיות, כלכליות, משפטיות וסוציו-אקונומיות שהקהילה שלהם לא יכולה לבצע את זה.

מייק פיינברג: כשאנחנו שומעים את זה, אנחנו רוצים לעזור לאנשים להקים בתי-ספר באותן קהילות ולהתחיל להיפטר מהתירוצים, כי ההוכחות המעשיות מראות שזה אפשרי.

מייק פיינברג: אנחנו נגיע להצלחה בבתי-הספר שלנו, כאשר נוכיח את זה, כי היום שבו ייגמרו התירוצים הוא היום שבו יתחיל מתן הפתרונות.

מייק פיינברג: לכן אני כאן, לכן אני גאה להיות חלק מליאו בק ולהכיר מחנך נפלא כמו ערן דובובי שהגיע לארצות-הברית.

מייק פיינברג: עזרנו להכשירו, והוא מחנך נהדר.

מייק פיינברג: אני יודע שהוא יעשה דברים נהדרים עבור ילדי ישראל.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה.

מיכאל מלכיאור: קודם כל כדאי שתדע שכל מי שיושב כאן

מיכאל מלכיאור: בחדר עוסק בחינוך כל חייו.

מיכאל מלכיאור: אני מעוניין לשאול אותך כמה שאלות.

מיכאל מלכיאור: אני מציע שלטובת הפגישה הזאת נתמקד בתוכנית קיפ וכיצד היא עובדת באמריקה, ולא בכל הסיבות שהיא יכולה או לא יכולה לעבוד כאן.

מייק פיינברג: לא על ה"כן אבל".

מיכאל מלכיאור: אין טעם, כי אנחנו מכירים את המערכת כאן ואתה לא, כך שבאופן טבעי לא מצפים ממך לענות לשאלות האלה.

מיכאל מלכיאור: אבל לי יש שאלות ואולי יש גם למי שיושב סביב השולחן.

מיכאל מלכיאור: נעשה זאת בצורה של שיחה חופשית.

מיכאל מלכיאור: מעולם אף אחד בכנסת לא דיבר זמן כה רב בלי שיופרע.

מיכאל מלכיאור: ..

מיכאל מלכיאור: אמרת שהתחלת עם כיתות ה', אבל עכשיו אמרת שהתחלתם עם גני-ילדים.

מיכאל מלכיאור: מה הייתה הסיבה שהתחלתם מכיתה ה' ולמה עכשיו אתם מתחילים מגני-ילדים?

מיכאל מלכיאור: האם התוכנית גם בגני-הילדים היא באותה רמת אינטנסיביות, גם של השעות הארוכות, או שהיא מותאמת לגיל הילדים?

מיכאל מלכיאור: לגבי השעות הארוכות, האם אתה חושב שכל ילד יכול ללמוד שעות ארוכות?

מיכאל מלכיאור: האם כל ילד שרוצה לעשות זאת, כל ילד בכל מצב, יכול להיות משעה 7:30 עד 17:00 בבית-הספר?

מיכאל מלכיאור: מה אתם עושים עם כל הילדים שלא רוצים להשתתף בזה ולא רוצים לחתום הסכם אתכם?

מיכאל מלכיאור: מה אתם עושים עם ילדים שהם בתוך המערכת אבל רוצים לצאת ממנה?

מיכאל מלכיאור: מה קורה לילדים האלה?

מיכאל מלכיאור: המוטיבציה מאוד חשובה כאן.

מיכאל מלכיאור: לא חשוב אם הילדים באים מרקע של בית עני או עשיר, אבל כשעובדים עם ילדים בעלי מוטיבציה, זו עבודה קלה.

מיכאל מלכיאור: הבעיה היא כמובן ליצור את המוטיבציה, אך מה עושים עם אלה שאין להם מוטיבציה להשתתף בתוכנית?

מיכאל מלכיאור: דיברת על מורים טובים.

מיכאל מלכיאור: אתה יכול לדוג את המורים המעולים במדינה ולהציב אותם בעמדות הובלה ולתת להם להנהיג, אך מה עושים כשרוצים לתרגם את מה שאתה עושה לרמה הלאומית?

מיכאל מלכיאור: יש מצב שבו חלק גדול מהמורים הם לא מורים מעולים.

מיכאל מלכיאור: הם מלמדים מכל מיני סיבות אחרות, לא בהכרח בגלל שהם מורים מעולים.

מיכאל מלכיאור: מה עושים עם המורים האלה?

מיכאל מלכיאור: אם יש מערכת שעובדת במקומות מסוימים או אפילו בהרבה מקומות, זאת לא בעיה לפתוח בית-ספר בירושלים או בנהרייה, אבל השאלה היא איך אנחנו נהיה אחראים לכל הילדים במדינה ברמה הלאומית.

מיכאל מלכיאור: יש לנו שני מיליון ילדים שאנחנו אחראים להם במדינה, לא 14,000.

מיכאל מלכיאור: איך מתרגמים את זה לרמה לאומית?

מיכאל מלכיאור: ברמה הלאומית צריך להכליל את כל הילדים, לא רק הילדים, ההורים והמורים שרוצים, אלא את כולם.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשאול אותך לגבי התקציב.

מיכאל מלכיאור: אתה נפגש גם עם שרת החינוך והתרבות ועם כל מי שאחראי לתקציב החינוך.

מיכאל מלכיאור: הם יאמרו לך: אבל יש לנו משרד אוצר במדינה הזאת, שאומר לנו שהוא לא מוכן לתת תקציב כדי לתת לילדים את השעות האלה, הוא לא יכול לתת לילדים אפילו את השעות שאתם מקבלים באמריקה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו לא נותנים לילדים שלנו אפילו ארבע, חמש שעות נטו בחצי יום במהלך השנה, בקושי אנחנו נותנים להם את זה.

מיכאל מלכיאור: כיתה ממוצעת במדינה הזאת מקבלת 37 דקות.

דני פסלר: זה במקרה הטוב.

מיכאל מלכיאור: מפריעים ומפסיקים את השיעורים בכיתה בממוצע 200 פעם.

מיכאל מלכיאור: אז נותנים חמש שעות כאלה כל יום למשך פחות מחצי יום במהלך השנה, כך שכל ילד שהולך לבית-הספר, הולך לפחות ממחצית מהימים בשנה, אפילו הרבה פחות.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שחישבנו ממוצע של אולי 140, 145 ימים בשנה, וזה כאשר אין שביתות ואין שלג.

מיכאל מלכיאור: בישראל כיש שלג לא הולכים לבית-הספר בירושלים.

מיכאל מלכיאור: אחת הבעיות כאן היא הקיצוץ העמוק בתקציב, שמקצץ הרבה מאוד שעות, ואי-אפשר לעשות את זה בלי שעות.

מיכאל מלכיאור: איך נעשה זאת בלי השעות?

מיכאל מלכיאור: איך נוסיף שעות למערכת הציבורית?

מיכאל מלכיאור: שוב, אפשר לעשות את זה בבתי-ספר מסוימים, שבהם יש תקציב מיוחד, ואפשר להביא תקצוב מתרומות, אבל איך אפשר לבנות כך מדינה?

מיכאל מלכיאור: אם תוכל לענות לשאלות ה"מועטות" וה"פשוטות" ששאלתי, אשמח.

מייק פיינברג: שאלת למה התחלנו מכיתה ה'.

מייק פיינברג: ראשית, כבר לימדנו כיתה ה', כך שזה מה שידענו.

מיכאל מלכיאור: זה לא היה חלק מהפילוסופיה שבגיל 10 הם בשלים לכך?

מייק פיינברג: הדבר המעניין בילדים שמגיעים לגיל 10 הוא שזאת השנה האחרונה שבה הילדים הם ילדים, לפני שהסערה של גיל ההתבגרות מתחילה להכות בם, לכן אז אפשר לבנות מערכת יחסים עם הילד.

מיכאל מלכיאור: אתה אומר שבנית את הפילוסופיה אחרי הניסיון שצברת בהוראה.

מייק פיינברג: נכון.

מייק פיינברג: הסיבה שלא חשנו מוטיבציה להתחיל לפני כן הייתה שכיתה ה' הייתה הכי מתאימה להכנות לקראת האוניברסיטה.

מייק פיינברג: אנסה לעשות אנלוגיה לכדורגל – כיתה ה' היא כמו המחצית השנייה, כאשר נותרו שלוש דקות לסיום המשחק והפסדת שער אחד.

מייק פיינברג: אתה עדיין יכול לזכות במשחק ולהצליח, אבל אתה כל הזמן רץ במהירות במגרש במצב מתוח.

מיכאל מלכיאור: התחלה בגן-הילדים פירושה לבנות את המשחק מההתחלה.

מייק פיינברג: נכון, בגן-הילדים אנחנו עדיין בהפסד של שער אחד.

מייק פיינברג: בגיל שלוש אנחנו עדיין מפסידים שער אחד.

מיכאל מלכיאור: בגלל הרקע.

מייק פיינברג: נכון, אנחנו עדיין במחצית הראשונה, אז אפשר יותר לדבוק בתוכנית המשחק.

מייק פיינברג: לפני 10 שנים החלטנו שנביא למקסימום את יכולתנו לשפר את המודל שלנו אם נתחיל בו מכיתה ה' עד כיתה ח'.

מייק פיינברג: לכן החלטנו שהדרך לשפר את המודל זה להוסיף יותר שעות.

מייק פיינברג: העבודה שלנו היום מדהימה.

מייק פיינברג: בבית-הספר היסודי הראשון שלנו בסוף השנה הראשונה הילד הממוצע קרא וכתב ברמה של ילד בכיתה ג' גם באנגלית וגם בספרדית, בשתי שפות.

מייק פיינברג: הציונים שקיבלו הילדים היו מדורגים בין ה-10% הגבוהים במדינה.

מייק פיינברג: אני חייב להדגיש שזה כאשר מדובר באוכלוסייה ש-98% ממנה מתחת לקו-העוני.

מייק פיינברג: לכן זה עובד שם אפילו טוב יותר.

מייק פיינברג: באשר לשאלתך השנייה שהתייחסה לשעות הארוכות לכל ילד וילד.

מייק פיינברג: שוב, אני אדבר על אמריקה, ואתה תגיד האם אפשר ליישם זאת בישראל.

מייק פיינברג: אם תעמוד באמריקה מחוץ לבית-ספר יסודי, חטיבת-ביניים או תיכון, בשעה 15:00, שעת השחרור מבית-הספר, תראה שאין ילד שיוצא מבית-הספר ואומר שהוא עייף וזקוק לשינה.

מייק פיינברג: הם מוכנים לעשות משהו, השאלה האם הם יעשו משהו פרודוקטיבי או הרסני.

מייק פיינברג: אנחנו לא מתחרים בשיעורי פסנתר בימי שלישי וקבוצות שחייה בימי שני וצופים בימי חמישי.

מייק פיינברג: אפשרי להכין תוכנית יותר פרודוקטיבית מזו ואולי גם יותר מהנה לילדים; הילדים שלנו משועממים, אם הם לא בבית-הספר.

מייק פיינברג: לכן אני חושב שבעיקר בשכונות עניות צריך שיהיה משהו פרודוקטיבי שהילדים יכולים לעשות.

מייק פיינברג: כמובן שיש הרבה מרכזי קהילות.

מייק פיינברג: בארצות-הברית יש מועדונים של בנים ושל בנות וימק"א.

מייק פיינברג: הם עובדים על תוכניות אחרי בית-הספר.

מייק פיינברג: הבעיה היא חסר הרצף ההגיוני.

מייק פיינברג: יש תוכניות לפני בית-הספר, יש בית-הספר ויש תוכניות אחרי בית-הספר.

מייק פיינברג: אלה שלוש תרבויות שונות, שלוש מערכות ציפיות שונות.

מייק פיינברג: גם אם יש תוכנית נהדרת אחרי בית-ספר, זה סיזיפי, כי דוחפים את הכדור במעלה ההר כשהוא ייפול יום למחרת.

מייק פיינברג: לדעתי הרבה יותר חכם להסתכל על הכול בצורה הוליסטית, ושהילדים יהיו במקום אחד מסור שיש בו פקולטה אחת מסורה שיש בה משימה אחת שמקדישים לה את הזמן.

מייק פיינברג: זה לא אומר שהם צריכים להיות צמודים לשולחן כשהם לומדים היסטוריה, פילוסופיה ומתמטיקה במשך 10 שעות ביום.

מייק פיינברג: צריכות להיכנס לתוכנית גם האומנויות היפות, צריך להיות גם חינוך גופני, צריך להיות גם זמן שמוקדש לפעילויות חברתיות, אבל עדיין חשוב שיסתכלו על הכל בצורה הוליסטית.

מייק פיינברג: באשר לשאלה על ילדים שלא רוצים לבוא ולהשתתף בתוכנית, אנחנו מצליחים הרבה יותר בהשארת התלמידים שלנו מאשר כל שאר בתי-הספר שמסביבנו.

מייק פיינברג: יש שלוש סיבות שתלמידים יעזבו את בתי-הספר שלנו: אחת – יש ילדים שמורחקים מבית-הספר כמו בכל בית-ספר ציבורי באמריקה.

מייק פיינברג: זה בדרך כלל נכון לגבי תלמידים שמאיימים על ביטחונם של שאר התלמידים ומכניסים סמים או נשק לבית-הספר.

מייק פיינברג: ביוסטון הוצאתי בכוח תלמיד אחד פעם בשנתיים או בשלוש שנים, כך שזה די נדיר.

מייק פיינברג: שתי הסיבות האחרות שבגללן תלמידים יעזבו את התוכנית יהיו מעבר לעיר אחרת, או שהבחירה להיכנס הופכת לבחירה לצאת מהתוכנית, וברגע שילדים והורים רוצים לצרוך את שירותיו של בית-הספר, חלק לא רוצים להיות בקיפ, אלא במקום אחר.

מייק פיינברג: מעטים מאוד בוחרים זאת מתחילת כיתה ה' עד סוף כיתה ח'.

מייק פיינברג: ארבע שנים לאחר מכן אנחנו מאבדים 14% מהילדים, אך נשארים עם 86%.

מייק פיינברג: בהשוואה לבתי-ספר אחרים ביוסטון, שאר חטיבות-הביניים מאבדות 25% מהתלמידים שלהן כל שנה.

מייק פיינברג: אצלנו עוזבים 14% בארבע שנים.

מיכאל מלכיאור: בכל שנה עוזבים 25% תלמידים?

מייק פיינברג: כל שנה זה שיעור הניידות.

מייק פיינברג: אותנו עוזבים 14% ואותם עוזבים 60%.

מיכאל מלכיאור: זה תחום אחד שבו אצלנו זה לא המצב.

מייק פיינברג: אנחנו מחזיקים את התלמידים.

מייק פיינברג: באשר לתלמידים שלא רוצים להגיע לקיפ – שוב, אני מאמין באפשרות הבחירה, אני חושב שזה בסדר.

מייק פיינברג: אין לי שום רצון להשתלט על מערכת בית-הספר, כי אני לא רוצה להיהפך למונופול שני.

מייק פיינברג: אני מאמין שלילדים ולהורים צריכה להיות אפשרות בחירה לאן הם הולכים, אם ילדים והורים לא רוצים לבחור להגיע לבית-ספר של קיפ או שהם רוצים להישאר בבית-הספר השכונתי או לעבור לבית-ספר ציבורי אחר.

מייק פיינברג: אני חושב שזו פילוסופיה חשובה מאוד שמדברת על בחירה ועל מחויבות.

מייק פיינברג: לגבי ילדים שאין להם מוטיבציה, מורים ומאמנים גדולים יניעו את הילד, וזאת המשימה שלנו.

מייק פיינברג: אם אדפוק על 1,000 דלתות בקומפלקס דירות ביוסטון ובעיר ניו-יורק, אני יכול להגיד לכם שמעל ל-90% מהדלתות עליהן אדפוק, אם אשב ואדבר על קיפ עם ילדים והוריהם, הם ירצו לבוא – שוב, בגלל שאנחנו לא מתחרים בדברים נהדרים אחרים שקורים אחר-הצהרים.

מייק פיינברג: אני מתחרה בצפייה בטלוויזיה.

מייק פיינברג: חלק נרחב מהילדים ירצו לבוא.

מייק פיינברג: האם כל הילדים ירצו ללמוד בקיפ?

מייק פיינברג: לא.

מייק פיינברג: ומה לגבי הילדים שלא ירצו לבוא לקיפ?

מייק פיינברג: הילדים האלה בהחלט צריכים לקבל שירות טוב, ולכן אני חושב שצריכות להיות בחירות שונות של בתי-ספר בשכונות למשפחות שונות, אבל הרוב הגדול רוצים שהאפשרות הזאת תוצג לפניהם.

מייק פיינברג: איך מתרגמים זאת לרמה הלאומית?

מייק פיינברג: זאת שאלה נהדרת, כי כאן נכנסת התיאוריה שלנו ששואפת לשינוי.

מייק פיינברג: התאכזבנו לפני כשנתיים, כשהבנו שפרצנו ב-40 בתי-ספר בזמנו - עכשיו יש 57בתי-ספר ב-17 מדינות – אבל ההשפעה על החינוך הציבורי לא קרתה כתוצאה מהעבודה שלנו.

מייק פיינברג: אנחנו שומעים את ההתדיינויות והוויכוחים בנושא.

מייק פיינברג: כשאנשים אומרים שילדים בדרום ברונקס לא יכולים להגיע לתוצאות טובות כמו ילדים בחלקים מסוימים במנהטן, עכשיו אנשים ועורכי מאמרים בעיתון יכולים לענות להם ולומר: אבל תראו את הילדים בבתי-הספר של קיפ, הם עושים זאת, איך אתם לא יכולים לעשות זאת?

מייק פיינברג: אבל החינוך לא משתפר.

מייק פיינברג: בעשור הבא נפתח יותר בתי-ספר במקום לסמן נקודות אקראיות בכל מפת ארצות-הברית.

מייק פיינברג: אנחנו רוצים ללכת לנקודות הקיימות ולהגדיל אותן.

מייק פיינברג: אנחנו רוצים שתהיה לנו השפעה על מערכת החינוך הציבורית באותה דרך ש"פדרל אקספרס" השפיע על הדואר בארצות-הברית.

מייק פיינברג: כש"פדרל אקספרס" בסוף שנות השבעים גדל ל-10% מנתח שוק הדואר בארצות-הברית, שהיה עוד מונופול של הממשלה בזמנו, הוא למד איך לשפר את שירותיו.

מייק פיינברג: "פדרל אקספרס" לא פגע בדואר, אלא שדרג אותו, ומי הרוויח מכך?

מייק פיינברג: כל הצרכנים.

מייק פיינברג: אנחנו רוצים שתהיה לנו אותה השפעה גם כן.

מייק פיינברג: אם 10% הייתה נקודת הקסם שהטתה את הכף למשלוח בן-לילה, האם זו גם הנקודה בחינוך ציבורי?

מייק פיינברג: אני לא יודע, אבל מישהו צריך לבדוק מה קורה, ואנו נהיה הטיפשים שינסו זאת.

מייק פיינברג: במקומות כמו יוסטון אנחנו גדלים ל-42 בתי-ספר בעשור הבא שייתנו שירות ל-20,000 ילדים.

מייק פיינברג: הצד הרע של זה הוא שנלמד 10% מהילדים ביוסטון.

מייק פיינברג: לפי התיאוריה שלנו עכשיו אנחנו עושים עבודה נהדרת עם התלמידים שלנו, אבל נדחף את המערכת ללכת אתנו והיא תתקדם גם כן.

מייק פיינברג: אני חושב שהתיאוריה הזאת נכונה ומתאימה לכאן.

מייק פיינברג: אני חושב שבסוף היום במקום שבו אתם יושבים, אתם צריכים לחשוב על כל הילדים ועל כל בתי-הספר בישראל.

מייק פיינברג: אני חושב שבהחלט יש דברים מסוימים שצריך לעשות כדי שהם ישפיעו על כל הילדים מחר.

מייק פיינברג: אני חושב שאם במקומות אסטרטגיים מסוימים מתחילים מבתי-ספר מסוימים, נתחיל לקבל את אותה השפעה ולגרום לשאר המערכת גם כן להתחרות.

מייק פיינברג: אני חושב שזאת אסטרטגיה מעניינת שיש לשקול גם כן.

מייק פיינברג: לגבי עניין התקציב, אני יכול לתת לך תשובה חלקית, ודני וערן יכולים לתת את שאר התשובות.

מייק פיינברג: אם יש לכם הסמכות להוביל ואתם יכולים לבחור בחירות תקציביות שונות, תוכלו להרשות לעצמכם יותר ממה שאתם מקבלים עכשיו.

מייק פיינברג: כל בתי-הספר של קיפ מופעלים באותן שעות ציבוריות ששאר בתי-הספר הציבוריים המסורתיים מוציאים, כולל כל השעות הנוספות.

מייק פיינברג: אנחנו אכן צריכים לגייס כסף, כי אנחנו לא מתחילים ב-100%.

מייק פיינברג: כבתי-ספר שמוענק להם זיכיון אנחנו מקבלים כ-80%-90% מהתקצוב הציבורי, אז אנחנו מגייסים כסף באופן פרטי, אך לפי החוק לא נגייס יותר ממה ששאר בתי-הספר מוציאים, כך שזה לא יכול להפוך לתירוץ של "כן אבל".

מיכאל מלכיאור: אתה אומר שאתה מקבל את המורים הטובים ביותר, מכפיל את השעות אבל אתה לא מוציא יותר.

מייק פיינברג: אנחנו משלמים יותר למורים שלנו, אבל לא מוציאים סך הכל יותר כסף.

מייק פיינברג: אנחנו עושים זאת כי כתוצאה מכך שיש לנו סמכות להוביל, אנחנו מקצים מחדש את שעות התקציב.

מיכאל מלכיאור: בישראל 90% מתקציב משרד החינוך הולך למשכורות.

ראובן סמואלס: איזה אחוז מתוך 90% מהתקציב הוא בכיתה עצמה?

מיכאל מלכיאור: אחוז מאוד גבוה.

מיכאל מלכיאור: רונית, את יודעת את האחוז?

רונית תירוש: אתה יודע שאנחנו מדברים על "שעות אוויר".

מייק פיינברג: בקיפ זה מאוד שטוח.

מייק פיינברג: אין לנו הרבה מנהלי מערכת במשרד המרכזי, אין הרבה בירוקרטיה.

מייק פיינברג: לכן כל הכסף נשאב לכיתה ולתשלום גבוה יותר למורים.

מיכאל מלכיאור: אבל לא משלמים לבית-הספר האינדיבידואלי עבור כל הבירוקרטים שיושבים במשרד המרכזי.

מיכאל מלכיאור: זה לא הכסף שהולך לבית-הספר עצמו.

מיכאל מלכיאור: זאת עבורנו מתמטיקה פשוטה.

מיכאל מלכיאור: יאמרו לך אנשי משרד האוצר שהיה לנו קיצוץ גדול של כאר

מיכאל מלכיאור: בעה מיליארד שקלים לפני שלוש, ארבע שנים בתקציב החינוך, והיה עלינו לקצץ 248,000 שעות מבתי-הספר שלנו.

מייק פיינברג: חבל, כי אתה מקבל בדיוק עבור מה שאתה משלם.

מיכאל מלכיאור: אתה מקבל בדיוק עבור מה שאתה משלם.

מיכאל מלכיאור: התוצאות הן בדיוק לפי המצופה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו עכשיו בתחתית של התחתית של החינוך בעולם המערבי, כך שאנחנו מקבלים את מה שאנחנו משלמים עבורו.

מיכאל מלכיאור: אני אומר שזה טוב שאלה התוצאות, כי אם התוצאות היו טובות מאוד, לא הייתה שאלה של שכר ועונש בחינוך.

מיכאל מלכיאור: אתה מקבל בדיוק את מה שאתה משלם.

מיכאל מלכיאור: הבעיה בלעשות את זה כאן, אם נעשה את אותו דבר, זה שנצטרך באופן פרקטי להכפיל את התקציב של החינוך במדינה.

מיכאל מלכיאור: התקציב של החינוך הוא כמעט כמו כל התקציב של הביטחון במדינה.

מיכאל מלכיאור: נגיד שהתקציב של חינוך הוא סביב 30 מיליארד שקל.

מיכאל מלכיאור: הדולר לא שווה הרבה בימים אלה.

מיכאל מלכיאור: אם תחלק את זה ב-3.5, תקבל משהו כמו קצת פחות משבעה מיליארד דולר.

מיכאל מלכיאור: נצטרך להוסיף עוד שבעה מיליארד דולר לשולחן כדי לעשות זאת.

מיכאל מלכיאור: לכן אני שואל האם אפשר לעשות זאת בלי שום תוספת.

מיכאל מלכיאור: אתם לא מקבלים שום תרומות ושום תמיכה חיצונית?

מייק פיינברג: בגלל שאנחנו לא מתחילים מ-100% לכל תלמיד כי בתי-ספר שמקבלים זיכיון - - -

מיכאל מלכיאור: אבל זה קורה בכל בתי-הספר.

מיכאל מלכיאור: זה נכון לגבי כל בתי-הספר שמקבלים זיכיון.

מייק פיינברג: נכון, אנחנו מגייסים עד לנקודה שבה בתי-הספר המסורתיים מוציאים ואז אנחנו מפסיקים.

מייק פיינברג: אני יכול לגייס הרבה יותר כסף כתוצאה מהתוכנית של 60 דקות, אבל אני לא, כי אנחנו רוצים להוכיח מה יכול לקרות באותם תנאים.

מיכאל מלכיאור: אבל נאמר כאן שאחרי שזה הוקרן, מייד מישהו שם על השולחן סכום נוסף של מיליוני דולרים.

מייק פיינברג: כן, אבל לא מוציאים את זה על בית-הספר, אלא על עמודי-התווך של הסמכות להוביל ועל הגיוס, המיון וההכשרה של המנהיגים.

מיכאל מלכיאור: והאם המורים מקבלים הכשרה מיוחדת?

מייק פיינברג: ברגע שאנחנו מעסיקים ומכשירים מנהיג בית-ספר, אותו מנהיג בית-הספר מעביר את ההדרכה המיוחדת למורים.

מייק פיינברג: הוא מלמד את מנהיגי בית-הספר איך לדוג, הם עושים את ההכשרה למורים.

מיכאל מלכיאור: אבל הם דגים את המורים הטובים ביותר במערכת.

מיכאל מלכיאור: הם מוציאים את המורים הטובים ביותר במערכת.

מייק פיינברג: לפעמים, או שהם מפתחים גם מורים חדשים.

דני פסלר: אם נתרגם את תקציב קיפ למספרים ישראליים, על כל דולר שהממשלה משקיעה בחינוך, אנחנו צריכים להוסיף לפחות עוד דולר, כך שזה כמו שאמרת, כפול.

מיכאל מלכיאור: זה כפול.

מיכאל מלכיאור: הזמנו את ראשי ארגוני המורים לישיבה.

מיכאל מלכיאור: הם בדרך כלל באים לכאן לעתים קרובות מאוד, אבל מאיזושהי סיבה הם לא באו לכאן הבוקר.

מיכאל מלכיאור: חברת-הכנסת רונית תירוש רוצה להוסיף.

רונית תירוש: מוזר מאוד, כי אם רן ארז היה כאן, הוא היה מספר על התוכנית שלו "עוז לתמורה", שהייתה מוצלחת מאוד בחמישה בתי-ספר בישראל.

רונית תירוש: למרות שזאת הייתה הצלחה, משרד האוצר לא אפשר למשרד החינוך לפתוח את התוכנית הזאת בבתי-ספר אחרים בגלל התקציב.

רונית תירוש: אבל אני לא רוצה לדבר על תקציב, כי זה תמיד תירוץ.

רונית תירוש: אני רק רוצה לספר שהתרשמתי מאוד מהאווירה בבית-הספר בברונקס.

רונית תירוש: התלמידים שם ממושמעים מאוד, הם לא מבזבזים זמן.

רונית תירוש: בכל מקום על הקירות אפשר לראות את עמודי-התווך ואת חזון בית-הספר.

רונית תירוש: אני זוכרת את המשפט "לפני שהלכת לישון, האם קראת ספר?".

מייק פיינברג: נכון, "הורים, מה קראתם עם הילדים שלכם בערב?".

רונית תירוש: משהו כזה שמופיע בכל מקום.

רונית תירוש: זה כמו שטיפת מוח.

רונית תירוש: התרשמתי מאוד גם משיעורי המוסיקה שתורמים מאוד לאווירה בבית-הספר, למשמעת, להגעה בזמן, לשיתוף פעולה עם החברים ולסובלנות.

רונית תירוש: המוסיקה ששומעים גורמת לך שמחה רבה.

רונית תירוש: אני יודעת שהילדים מגיעים גם בשבתות, בימי ראשון ובזמני חופשה כדי לעשות תרגולים במוסיקה.

רונית תירוש: אולי אתרגם לאנגלית את חוזר המנכ"ל שכתבתי לכל המנהלים שלי אחרי שראיתי את בית-ספר של קיפ.

רונית תירוש: כתבתי את התרשמותי.

רונית תירוש: אני מבינה שלפחות כמה מנהלים לקחו מזה משהו ויישמו את זה בבתי-הספר שלהם.

מייק פיינברג: נהדר לשמוע את זה.

מייק פיינברג: דלתנו פתוחה ואנחנו נשמח לשתף אתכם.

רונית תירוש: למה לא הזכרת את שיעורי המוסיקה?

רונית תירוש: התרשמתי שזה חלק מעמודי-התווך שלכם.

מייק פיינברג: זה בוודאי שייך לעניין של בחירה ומחויבות.

מייק פיינברג: הבנו שאם אנחנו רוצים להניע את הילדים לעבוד קשה בבית-הספר, הם לא יכולים רק לעסוק במתמטיקה, בקריאה, בכתיבה, במדע ובהיסטוריה, אלא צריכים להיות גם דברים אחרים שהם ייהנו מהם.

מייק פיינברג: אין עמוד-תווך של מוסיקה, כי אנחנו לא קובעים את תוכנית הלימודים.

מייק פיינברג: בתי-הספר מחליטים במה הם רוצים להתמקד.

מייק פיינברג: בקיפ ניו-יורק מצאו שני מורי מוסיקה נהדרים, שהקימו מקהלה מדהימה עם הילדים שראית.

רונית תירוש: הם מופיעים מחוץ לבית-הספר.

רונית תירוש: בטקסס זה לא כך?

מייק פיינברג: בית-הספר בניו-יורק החליט להתמקד בדבר אחד.

מייק פיינברג: ביוסטון החלטנו לתת לילדים הרבה יותר חוויות בלי להתמקד בדבר אחד.

מייק פיינברג: בטקסס משחקים כדורגל אמריקני, זה משהו תרבותי.

מייק פיינברג: לכן יש קבוצת כדורגל, הרבה ספורט, דרמה ומוסיקה.

מייק פיינברג: כתוצאה מכך יש לנו להקה.

מייק פיינברג: היא משמיעה קולות, אבל הילדים עושים הרבה דברים אחרים, אבל זה עניין של בחירה מקומית.

רונית תירוש: כל הכלים בחוץ במסדרון, ואף אחד לא גונב אותם.

מיכאל מלכיאור: אני באמת רוצה להקשות עליך, כדי שתרגיש קצת מהאווירה בכנסת, למרות שלפי הכנסת-האורחים היהודית הטיפוסית זה לא דבר שיפה לעשותו.

מיכאל מלכיאור: אני אהיה קשה וציני ככל שאנחנו לפעמים יכולים להיות במקום הזה.

מיכאל מלכיאור: כל תוכנית שיש בה אנשים ומדריכים מסורים, שתוסיף לה מספיק שעות לימוד ותצרף אליה את המורים הטובים ביותר, כאשר לכל מנהל יש יד חופשית לעשות כל מה שהוא רוצה, כל תוכנית שתיצור שיש בה הגיון תצליח.

מיכאל מלכיאור: גם אני ניהלתי תוכניות במדינה.

מיכאל מלכיאור: אם תיקח 700 עולים מאתיופיה בקריית-מלאכי ותוסיף להם שלוש שעות אחרי הלימודים, תשבץ אותם בכיתות שיש בהן 15 תלמידים במקום בכיתות שיש בהן 38 תלמידים עם מורים אנרגטיים ומסורים, תיתן להם את המוטיבציה ותצליח.

מיכאל מלכיאור: מה ה"ביג דיל"?

מיכאל מלכיאור: ה"ביג דיל" הוא שאנחנו נמצאים במצב שבו אין לנו תקציב לשעות ואין לנו אפשרות לתת למנהלים את היד החופשית, בגלל סיבות רבות במדינה הזאת, שכל ישראלי יוכל לומר לך.

מיכאל מלכיאור: לא אמרת דבר לגבי הגודל של הכיתות.

מיכאל מלכיאור: האם הוא דומה לגודל הכיתות בבתי-ספר ציבוריים?

מייק פיינברג: אצלנו יש נטייה לכיתות גדולות יותר.

מייק פיינברג: יש לנו בממוצע 28-30 תלמידים בכיתה.

מיכאל מלכיאור: מה המספר הגבוה ביותר של ילדים בכיתה?

מייק פיינברג: שלושים וקצת.

מייק פיינברג: ברוב בתי-הספר באמריקה יש כ-25 תלמידים.

מיכאל מלכיאור: כאן יש 40 תלמידים בכיתה.

מיכאל מלכיאור: כל התוכניות מצליחות, אבל הן מצליחות עבור מספר מסוים של תלמידים, שבהם אפשר להשקיע את כל האנרגיות.

מיכאל מלכיאור: אבל ברגע שרוצים לתרגם את זה לרמה לאומית, לעשות משהו שישנה את הגישה לחינוך במדינה, אתה עומד בכל המכשולים.

מייק פיינברג: זאת הסיבה שהתחלנו להתרחב, כי כשזה היה רק ביוסטון ובניו-יורק, היה קל לפטור את זה כ"כן אבל", כבוטיק קטן.

מייק פיינברג: שמעתם בסוף שזה דבר נחמד ביוסטון ובמזרח ברונקס, אבל אי-אפשר לשכפל את זה, אתה לא יכול להפוך את זה לשיטה.

מיכאל מלכיאור: אני לא אומר שאי-אפשר לשכפל את זה.

מיכאל מלכיאור: אני אומר שכל פעם שתעשה את זה במקום קבוע ולא משתנה ותיתן את כל המרכיבים השונים האלה שמביאים להצלחה, העיקרון הראשון שלכם הוא השעות, שעות ארוכות.

רונית תירוש: הוא אומר שלא צריך ללכת רחוק לניו-יורק, לברונקס או ליוסטון כדי ללמוד איך לעשות זאת, רק תן להם את האפשרויות והם יצליחו.

מייק פיינברג: הילדים מבלים בבית-הספר 60%-70% יותר מהזמן הרגיל.

מייק פיינברג: אנחנו משלמים למורים כ-20% יותר.

מייק פיינברג: אם תעשו סקר מדוע מורים עוזבים את החינוך באמריקה, תגלו שהכסף הוא בין שלוש הסיבות העיקריות, אבל הוא לא הסיבה הראשונה או השנייה, אלא השלישית.

מייק פיינברג: הסיבה הראשונה היא שהם לא יכולים לסבול את המנהל שלהם ושמקום העבודה שלהם הוא עצוב ומדכא.

מייק פיינברג: לכן מנהיגים מנוסים מאוד חשובים.

מיכאל מלכיאור: אני לא יודע איך זה עובד אצלכם, אבל אתה מבין שבמדינה שיש בה איגוד, הוא לעולם לא יסכים לכך שהמורים יעבדו 60% יותר מהזמן ויקבלו רק 15%-20% תוספת, במיוחד כשהמשכורות כאן בין כה וכה נמוכות.

מייק פיינברג: לפני 15 שנה, אם היינו נפגשים בניו-יורק או בשיקגו, בערים האלה יש איגודי מורים חזקים מאוד גם כן.

מייק פיינברג: היום זה קורה דרך תקנות של זכויות ויש דרכים לפתוח בתי-ספר שבהם מורים עדיין באיגוד, אבל הם יכולים לבחור שלא לקחת חלק בזה ולבחור להיות בבתי-ספר מיוחדים.

מיכאל מלכיאור: זאת בעיה בישראל שצריך להתמודד איתה.

דני פסלר: בישראל 50%-55% עוברים את בחינות הבגרות.

דני פסלר: אנחנו יודעים שזה הממוצע.

דני פסלר: 15% בדרך כלל הולכים למב"ר, אומ"ץ, שיעורי אתגר.

דני פסלר: על השיעורים האלה הממשלה מוציאה יותר שעות כדי להרים את התלמידים האלה לרמת בגרות.

דני פסלר: אם נוציא את אלה מהחישוב שלנו, נישאר עם 30% שהם מהנמוכים שבנמוכים ביותר שאפילו לא מגיעים לרמה הזאת.

דני פסלר: עבור התלמידים האלה אין לנו שום פתרון ואין הצלחה.

דני פסלר: מה שאנחנו מנסים לעשות כאן ולהביא לשולחן הזה ולמשרד החינוך זה את הרעיון להנביא יוזמות כאלה לנתח הזה של האוכלוסייה - לא ל-55% שלא צריכים אותנו, לא ל-15% שאנחנו מתמודדים איתם.

מיכאל מלכיאור: אתה אומר שהם לא צריכים אותנו?

מיכאל מלכיאור: הם צריכים אותנו.

מיכאל מלכיאור: אתה יודע בדיוק מה שווה בחינת בגרות פה.

דני פסלר: אבל יש להם הזדמנות.

דני פסלר: אם הם יבחרו להשתמש בהזדמנות או לא להשתמש בהזדמנות, זו יכולה להיות הבחירה שלהם, אבל ל-30% הנמוכים ביותר מהאזורים העניים ביותר במדינה אין הזדמנות כזאת.

דני פסלר: אנחנו מציעים שנאמץ מודל כזה ונשקיע אולי יותר במקומות האלה שצריכים אותנו יותר.

אורנה שץ אופנהיימר: אני נציגה של האגף להכשרת מורים במשרד החינוך.

אורנה שץ אופנהיימר: בישראל יש יותר מ-50 מכללות שמכינות מורים להוראה בבתי-הספר.

אורנה שץ אופנהיימר: מחציתן מכללות למורים חרדים, אבל אני לא מדברת עליהן.

אורנה שץ אופנהיימר: יש לנו כ-25 מכללות למורים בכל ישראל.

אורנה שץ אופנהיימר: בשנים האחרונות יש לנו הרבה בעיות במכללות למורים, אבל אני לא רוצה להרחיב עליהן את הדיבור עכשיו.

מיכאל מלכיאור: תהיה לנו פגישה על זה בשבוע הבא.

אורנה שץ אופנהיימר: אני רוצה להציע משהו בהקשר למה שדני הציע כאן.

אורנה שץ אופנהיימר: אנחנו יכולים לחשוב על תוכנית מיוחדת במכללות למורים, שתכין מורים לפי המודל הזה או לפי הפילוסופיה הזאת.

אורנה שץ אופנהיימר: אני מציעה שזאת תהיה אחת הדרכים שלאורה נוכל לפתוח תוכנית מיוחדת להכשרת מורים.

אורנה שץ אופנהיימר: אני חושבת שזה יכול לעבוד יחד עם בתי-הספר.

אורנה שץ אופנהיימר: זה מה שאני יכולה להציע.

אורנה שץ אופנהיימר: אני בטוחה שעלינו לבחון את זה הרבה יותר.

אורנה שץ אופנהיימר: ממה שאני הבנתי, יש הרבה דברים להתדיין לגביהם באשר לפילוסופיה ודרך החשיבה, אבל אני חושבת שאנחנו יכולים לאמץ חלק מהתוכנית.

מיכאל מלכיאור: זאת הצעה מאוד נדיבה, שלא תקבל כאן לרוב.

מיכאל מלכיאור: היא הציעה להציג כמה מדרכי החשיבה של התוכנית במכללות להכשרת מורים.

מייק פיינברג: השותף שלי דייב לוין בניו-יורק התחיל הכשרת מורים חדשה לגמרי בעיר ניו-יורק, שתהיה משהו שצריך לעבוד אתו במשותף, ללמוד מהמודל, איך הם מכשירים מורים חדשים כמודל.

מיכאל מלכיאור: זה דבר בונה וטוב שנוכל לקחת גם מהפגישה הזאת, ואולי ליישם אותו בהקדם.

בנג'מין וורן: האם אתה חושב שיש דרך שאפשר לשכנע את ארגון והסתדרות המורים להפוך לשותפים לרעיון ולא למתנגדים ויריבים שלו?

רונית תירוש: אולי עכשיו ב"אופק חדש".

בנג'מין וורן: כאשר הצורך של אותם 30% מהאוכלוסייה יגדל כך שבלי השכלה הם יהיו בלי דרך - - -

מיכאל מלכיאור: שאתן לך תשובה מאוד כנה?

מיכאל מלכיאור: בהחלט לא.

מיכאל מלכיאור: אני אומר לך את זה בביטחון מלא – ואני בטוח שחברת הכנסת רונית תירוש תאשר את תשובתי בלי לשאול אותה.

ויק סמואלס: אני מנהל בית-ספר לשעבר.

ויק סמואלס: קיבלתי תואר שני בחינוך ואחר-כך לימדתי במשך שנתיים.

ויק סמואלס: עזבתי את ההוראה ללא כל קשר לכסף, אלא לכמה הייתי אומלל בגלל שלא הייתי מסוגל לשלוט בכיתה וללמד בדרך מסוימת ילד אחד ובדרך אחרת ילד אחר.

ויק סמואלס: לימדתי במדינת ניו-יורק.

ויק סמואלס: שם היה לי מרשם כתוב איך ללמד, ולכן אמרתי שאני עוזב.

ויק סמואלס: אף אחד לא הולך ללמד בשביל כסף, ואם הוא הולך לשם כך, הוא טיפש מדי כדי להיות מורה.

ויק סמואלס: מתחילים בזה כבסיס, אבל לא היה לזה שום קשר לעזיבה שלי את ההוראה.

ויק סמואלס: הניחוש שלי הוא שיש מעט מאוד קשר בין העניין הזה לבין כל מי שעזב את ההוראה.

ויק סמואלס: העזיבה לא הייתה בגלל זה.

מיכאל מלכיאור: אני חייב להדגיש שהשאלה לא הייתה האם אני חושב שיש מורים שיסכימו לכך, אלא האם חשבתי שהארגון יסכים אי-פעם לעיקרון.

מיכאל מלכיאור: זאת הייתה השאלה וזאת הייתה התשובה.

מיכאל מלכיאור: לא אמרתי שלא יהיו מורים שיעשו את זה.

מיכאל מלכיאור: אני בטוח שתמצא פה מורים במדינה שיעשו את זה, אבל זאת שאלה לגמרי אחרת.

מייק פיינברג: זה יהיה מעניין אם במדינות כמו ניו-יורק ואילינוי, שבהן יש איגודי מורים מאוד חזקים, תהיה מחלקת חינוך שתחקור איך הם בסוף יצרו חוק זיכיון.

מייק פיינברג: אם הם לא קיבלו את התמיכה של איגודי המורים, לפחות הם הביאו אותם למצב שהם מסוגלים לסבול את זה.

מייק פיינברג: מעניין יהיה לחקור ולבדוק את זה, כי יש איגודי מורים מאוד חזקים באמריקה שסבלו את הזיכיון.

מיכאל מלכיאור: הייתה לנו פה הצעה לרפורמה גדולה מאוד מאוד בכל מערכת החינוך, שנקראת "ועדת דברת".

מיכאל מלכיאור: השינויים שהוצעו למורים בהקשר להטלת התפקיד הזה היו מאוד מאוד קטנים בהשוואה למה שאתם מדברים עליו, מאוד מאוד קטנים.

מיכאל מלכיאור: הממשלה החליטה פה-אחד לאמץ את ההחלטה והייתה התלהבות גדולה לגבי זה במדינה, והארגון אמר לא ובזה הסתיים הסיפור.

מיכאל מלכיאור: אני לא אומר שלא היו בעיות בהצעה ושהדברים יכולים היו להיעשות בדרך אחרת, אבל אני אומר שאי-אפשר להשוות בין הארגונים בארצות-הברית לישראל, אבל זאת בעיה שלנו שעלינו להתמודד איתה.

מיכאל מלכיאור: אין ספק שבכל הרפורמות שנצטרך לטפל בהן, אם למנהל לא יהיו יותר סמכויות להוביל, להסיט תקציבים למטרות שהוא מוצא לנכון ולבחור בחירות טובות יותר גם של מורים, שום דבר לא באמת ישתנה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו דנים בזה רבות בוועדה.

מיכאל מלכיאור: בהקשר הזה המצב הוא שונה.

מיכאל מלכיאור: אני מקבל את ההצעה שלך לראות איך למרות האיגוד החזק של מורי ניו-יורק המורים הסכימו לכך.

רחל טל: רשת עמל שיש לה 56 בתי-ספר תיכוניים בכל המדינה, שנמצאת גם בפריפריה, תרצה להיות שותפה ליישום התוכנית.

רחל טל: היינו שמחים לשתף אתכם פעולה.

קובי לביא: גם אני התרשמתי מאוד מהצגת הדברים שלכם.

קובי לביא: ביקרתי באתר שלכם לפני שבאתי לכאן, ומצאתי דברים משותפים לדרך הלמידה ברשת בה אני עובד, שהיא גם תחת הפיקוח של משרד החינוך, אבל זוהי רשת חינוך פרטית.

קובי לביא: תהיתי אם זה כל כך מצליח, למה אתם מפסיקים אותה בכיתה ח'.

קובי לביא: למה אתם לא עוברים לבית-ספר תיכון ומלמדים בכיתות ט', י' וי"א?

מייק פיינברג: אנחנו כן.

מייק פיינברג: בהתחלה לא עשינו זאת, כי הפילוסופיה ההתחלתית הייתה להביא את התלמידים בכיתה ח' לתפקד ברמה שמעל לכיתה ח'.

מייק פיינברג: אנחנו מתחילים בבתי-ספר תיכוניים, כאשר אין מספיק מקומות בבתי-ספר תיכוניים שתלמידי כיתה ח' יכולים ללכת אליהם.

מייק פיינברג: אם יש מספיק מקומות בקהילה, אנחנו לא מרגישים שאנחנו חייבים לעשות את זה, אנחנו יכולים לבחור בבתי-ספר תיכוניים כשותפים אליהם אפשר לשלוח את הילדים כדי להתקבל.

קובי לביא: ואז הילדים הולכים לבית-ספר תיכון עד סוף כיתה י"ב?

מייק פיינברג: כן.

קובי לביא: באותו בניין?

מייק פיינברג: ביוסטון יש קמפוס אחד עכשיו עד כיתה י"ב.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה להציע הצעה פרקטית.

מיכאל מלכיאור: כל מי שיתרגם את זה למונחים ישראליים, יצטרך לשאול איך נתרגם את העקרונות – אין ספק שחלק מהעקרונות שאתם עובדים איתם יכולים להיות מתורגמים לכאן: הציפיות הגבוהות, בלי קיצורי דרך, קצת מהיכולת להנהיג.

מיכאל מלכיאור: אם נרצה לתרגם אותם לכאן, תצטרך לעזור לנו לנתח איך תחת התנאים הקיימים נוכל לקחת את העקרונות הטובים ביותר וללמוד מההצלחות, איך נוכל לתרגם אותם לתנאים הישראליים.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שזה יהיה האתגר שלנו כאן.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה להודות לכם שהגעתם והצגתם לנו את החזון הגדול הזה.

מיכאל מלכיאור: אני מאחל לכולכם הצלחה שם.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נמשיך לעבוד.

מיכאל מלכיאור: כבר קיבלת הצעה לגבי המכללות להכשרת מורים.

מיכאל מלכיאור: אני בטוח שיחד עם חלק מהקולגות שלך כאן ומערכות בתי-הספר שהוצגו כאן וחלק שלא היו פה נוכל להמשיך לדון בעניין, ואתה גם תדון עם משרד החינוך איך אפשר להמשיך מכאן כדי לקבל את הטוב ביותר מההצגה שלך.

מיכאל מלכיאור: האתגר שעומד בפנינו בישראל, כאשר מדובר באוכלוסייה ענייה, הוא לא פחות מהאתגר באמריקה.

מיכאל מלכיאור: יש לנו מספר כפול של ילדים מתחת לקו-העוני לעומת אמריקה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו כבר מדברים על 36% מהילדים בישראל שהם מתחת לקו-העוני.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שבאמריקה זה 18% או 19%.

מיכאל מלכיאור: כמעט חצי מהילדים האלה הם ילדים בסיכון, שבמצב הטוב משוטטים ברחובות כשהם מחוץ לבית-הספר.

מיכאל מלכיאור: היינו שמחים למצוא מערכת שתוכל להביא אותם לתוצאות טובות, לתוצאות אקדמיות אבל לרכישת מיומנויות חברתיות שיכשירו אותם כיצד לתפקד בחברה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו יודעים שטריקים לא יעשו זאת, אלא עבודה בלי קיצורי דרך, גם תוך למידה מהניסיון שנרכש במדינות אחרות.

מיכאל מלכיאור: לא המצאנו במדינה הזאת הכל, עדיין אנחנו יכולים ללמוד משהו מכם.

מיכאל מלכיאור: לכן אני מודה לכם שבאתם להשכיל אותנו בבוקר זה.

מייק פיינברג: אדוני היושב ראש, תודה על הזמן שהקדשת לנו.

מייק פיינברג: אני מכבד את מידת הציניות הבריאה שהבאת, זה חשוב להביט בדרך הזאת.

מייק פיינברג: אני מלא אמונה, שכאשר ישראל רוצה לעשות משהו, היא עושה זאת.

מייק פיינברג: כל מה שנוכל אנחנו לעשות כדי לעזור, נעשה.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה, אני נועל את הישיבה.