ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 17, פרוטוקול מספר 169, 2008-02-07 15:00

מיכאל נודלמן: אבל מה הפתרון?

מיכאל נודלמן: פתרון צריך להיות.

חנוך צמיר: אני חושב שביום ראשון, אני מקווה שזה יקרה, תובא לאישור הממשלה תוכנית שריכז אותה משרד ראש-הממשלה שעוסקת בין היתר גם בנושא הדיור ושם יש הצעה שאומרת להגדיל בצורה משמעותית את גובה המשכנתא, את מענק המשכנתא למעשה, לסביבות של כ-100 אלף דולר וזאת כדי לאפשר להגיע לשכונות אחרות.

חנוך צמיר: אני חוזר ואומר שזה לא יהיה לבעלי דירות אלא זה יהיה לאלה שהיום במרכזי הקליטה ואמורים לפנות אותם.

חנוך צמיר: סוגיה נוספת שעלתה כאן ודנו גם בה בתוכנית היא לגבי אותם זוגות צעירים, או הדור השני, שנמצאים כיום – וגדי הוא דוגמה טובה – בשכונות ואנחנו חושבים שצריך לאפשר גם להם, למי שכמובן רוצה, לפרוץ ולצאת, והם כולם בני עולים – כלומר, הם בנים למשפחות שבעצם קיבלו כבר את שיכונן – כאשר באותה תוכנית מדובר על הלוואה בסדר גודל גבוה מאוד, גם הוא בסדר גודל של כ-100 אלף דולר, כדי לאפשר לדור השני לעזוב את השכונות ולהגיע למקומות אחרים.

אקלה דסה: אני מנכ"ל עמותת פידל.

אקלה דסה: אני מאוד מעריך שבאתם לשכונה לשמוע לגבי הקהילה האתיופית, במיוחד לגבי הנוער והבעיות במקום.

אקלה דסה: אני עומד לומר לכם איך אנחנו פועלים ברשויות ואת התוכניות.

אקלה דסה: עמותת פידל היא עמותה שהוקמה בשנת 1996 כאשר עמוד השדרה שלה היה למנות מגשרים ולהכניס אותם לבתי הספר על מנת שיוכלו להוות את עמוד השדרה בתוך בית הספר כדי לתת מענה לבעיות שמתעוררות בתוכו וזה אמור גם לגבי צוות בית הספר, גם להורים וגם לילדים.

יוסי ביילין: מה התרגום של פידל?

נגיסט מנגשה: באמהרית זה חינוך.

אקלה דסה: זה א'-ב' באמהרית.

אקלה דסה: חוץ מהגישור יש לנו פעילות נוספת שנקראת מרכזי נוער ויש לנו מרכזי נוער בכל הארץ, כאשר שניים מתוכם הם ברחובות והשאר הם בפרדס חנה, בנתניה – בחפציבה - ברמלה-לוד ובקריית גת.

אקלה דסה: אנחנו עומדים לפתוח עכשיו גם בפתח-תקווה בשכונה בה יש ריכוז גדול של עולים מאתיופיה.

אקלה דסה: בתל-אביב יש לנו מרכז שנקרא מרכז קשב ולמידה שנמצא בתחנה המרכזית.

אקלה דסה: ילדים שנפלטו מהמערכות מגיעים למרכזים האלה ומי שמטפל בהם אלה אנחנו.

אקלה דסה: יש מנהל מרכז, יש עובדת סוציאלית, יש מדריך וכל הילדים שמגיעים, את חלקם החזרנו בחזרה למערכות בישובים ולחלקם לא הצלחנו למצוא להם פתרון אבל המשכנו להיות אתם בקשר.

אקלה דסה: עד היום הפניות מגיעות לא רק של בני נוער מאוכזבים מהמערכות אלא אנחנו גם נותנים הדרכה לצה"ל, נותנים הדרכה למשטרה ונותנים הדרכה לאנשי סגל שבאים מכל הארץ וזאת על מנת שיוכלו להתמודד עם הבעיה ולתת מענה נכון לבני הנוער שמגיעים לשם.

אקלה דסה: אנחנו עורכים סיורי לילה בשעות מסוימות וביום מסוים, אז אנחנו יוצאים ומגיעים לנוער עצמו ונותנים מענה.

אקלה דסה: כדי לא להשאיר את המשפחות, אנחנו מקיימים קבוצות הורים בכל הארץ.

אקלה דסה: בשנה שעברה הקמנו 40 קבוצות הורים והשנה הגדלנו את המספר ל-61 קבוצות הורים.

אקלה דסה: המטרה שלנו היא שההורים יהיו שותפים לקבלת החלטות לגבי הילדים שלהם ושיוכלו להחליט לאיזה בית ספר לשלוח אותם ואיפה הילד שלהם ילמד, מה עוד שאנחנו רוצים שהם יהיו שותפים בוועדי הורים בתוך בתי הספר.

אקלה דסה: ברחובות אנחנו מקבלים מימון מהפרויקט הלאומי.

אקלה דסה: הפרויקט הלאומי מממן והעירייה נותנת את החסות ואת המקום והיא שותפה לתוכניות.

יוסי ביילין: מה התקציב השנתי של פידל?

אקלה דסה: בסביבות 12 מיליון שקלים.

יוסי ביילין: הכל מהפרויקט הלאומי.

אקלה דסה: לא.

אקלה דסה: זה לא מהפרויקט הלאומי.

אקלה דסה: חלק מהתקציב מגיע מהפרויקט הלאומי אבל אנחנו מקבלים כספים מחוץ לארץ.

אקלה דסה: לא ציינתי שאנחנו מפעילים תוכנית מצוינת בנתניה, בארבעה בתי ספר יסודיים, ולקחנו בית ספר חלש בו יש ריכוז גדול של ילדים מהקהילה האתיופית וגם לא מהקהילה האתיופית ושם אנחנו מפתחים תוכנית ייחודית על מנת שבית הספר יעלה לרמה גבוהה.

אקלה דסה: כאן מדובר בכסף גדול מאוד ושם אנחנו מקבלים אותו מתורמים אחרים ולא מהפרויקט הלאומי.

אקלה דסה: כמו שציינתי, הפרויקט הלאומי עוסק בנושא הפעלת מרכזי נוער, חלק מקבוצות ההורים ויש לנו גישור.

אקלה דסה: בנוסף לכך יש לנו הרבה מאוד פעילויות נוספות שלא ציינתי אותן.

אקלה דסה: כמו שאתם רואים, אחד מהדברים החשובים שקורים במרכזי הנוער הוא קבלת החלטות.

אקלה דסה: בעבר היינו מקבלים החלטה למעלה והיינו אומרים שיש תוכנית, תצטרפו לתוכנית, מי שבא – בא, מי שלא בא – לא בא.

אקלה דסה: היום זה לא עובד כך.

אקלה דסה: יש לנו ועדת היגוי עירונית ויושב-ראש הוועדה הוא ראש העיר.

אקלה דסה: בוועדה משתתפים כל הגופים שמפעילים את התוכניות.

אקלה דסה: בתוכניות האלה יש אנשי מקצוע, בני הקהילה, במיוחד נבחרי הקהילה, שבאים ויושבים ומקבלים את ההחלטה לגבי איזה תוכניות להפעיל בתוך הישוב.

אקלה דסה: ההחלטות שמתקבלות עוברות למרכז נוער ובמרכז הנוער יש צוות מקצועי שעושה את העבודה בצורה מקצועית.

אקלה דסה: כפי שאתם רואים כאן, יש פרויקט לאומי שמממן ויש מפעילים.

אקלה דסה: צוות המרכז הוא לא צוות גדול אלא זה צוות מאוד מצומצם.

אקלה דסה: כמו ששמעתם לפני כן למרכז מגיעים בין 40 ל-60 ילדים כל ערב וכאשר יש שניים או שלושה אנשים, הם לא יכולים להתמודד עם הבעיה.

אקלה דסה: כמו שאתם רואים בחוץ, יש מגרש כדורגל וחלקם משחקים בו, חלקם נכנסים למחשבים, יש קבוצה שעוברת הדרכת מוזיקה ותוכניות נוספות, כך ששלושה אנשים בכל מרכז לא יכולים להשתלט ולכן חלק מהדברים שאנחנו עושים הוא שאנחנו מוסיפים גם מתנדבים שבאים ועוזרים לצוות.

אקלה דסה: המרכז פתוח מיום א' עד יום ה', בין 16:00 ל-22:00.

אקלה דסה: כל התוכניות שאנחנו נותנים – אחרי שיוצאים מבית הספר, חוזרים הביתה ובבית בעצם אין איפה לשבת ולהכין את שיעורי הבית, כך שחלק מהילדים מגיעים לכאן ועושים כאן את שיעורי הבית שלהם.

אקלה דסה: שיעורי הבית נעשים באמצעות מחשב ולכן המחשב שנמצא כאן נותן מענה טוב יותר וזאת מעבר לתוכניות הלמידה של מחשב.

אקלה דסה: בשכונת דניה יש 46 משפחות ובתוכן 80 ילדים, בני נוער, מגילאי 13 עד 18.

אקלה דסה: מספר בני הנוער המבקרים בתוך המרכז באותו מקום שראיתם הוא 60.

אקלה דסה: כלומר, מקום קטן כזה ל-60 ילדים, זה מאוד קשה.

אקלה דסה: זה מזמין ויכוח ומזמין אפילו ריב.

אקלה דסה: לכן אנחנו עושים חלוקה כך שחלק מהילדים עובד על המחשב, חלקם משחק במגרש עם מאמן כדורגל, ויש כאלה שמקבלים שיעורי עזר.

אקלה דסה: ליד המרכז יש בית ספר וביקשנו שייתנו לנו לפחות חדר ואכן קיבלנו אותו, כך שגם שם מתקיימת פעילות.

אקלה דסה: בשכונת מילצ'ן, בה אנחנו יושבים כרגע, יש כ-150 משפחות יוצאי אתיופיה עם כ-120 ילדים, בני נוער בגילאי 13-18.

אקלה דסה: מספר המבקרים משתנה אבל מגיע ל-90 ול-100 ילדים.

אקלה דסה: זאת בעיה להתמודד עם קבוצה גדולה כזאת שמגיעה לכאן, אבל אנחנו מצליחים לתת את המענה הנכון.

אקלה דסה: בינתיים כל מה שעשינו – הצליח.

זאב אלקין: כמה ילדים מגיעים לכאן?

אקלה דסה: 40 עד 60.

זאב אלקין: כל יום?

זאב אלקין: אלקין דסה: כן.

זאב אלקין: חלק מהילדים מחכה בחוץ עד שיתפנה מקום.

זאב אלקין: יש כאן תחרויות כדורגל ופעילות ספורטיבית.

זאב אלקין: האוכלוסייה ברחובות היא די גדולה ואנחנו נותנים מענה ל-140 ילדים והשאר מפוזרים בכל הארץ.

זאב אלקין: אני מדבר על בני הנוער שמגיעים למרכז.

זאב אלקין: הבעיות בעיקרן הן שימוש באלכוהול וסמים, אלימות בני נוער וונדאליזם, רקע סוציו-אקונומי נמוך, הישגים לימודיים נמוכים, קשיים ביחסים עם ההורים, משפחות חד-הוריות, משפחות שמטופלות ברווחה, שוטטות בשעות אחר הצהרים.

זאב אלקין: כל הדברים האלה, אנחנו מתמודדים אתם יום יום וזה סוג האפיונים של הבעיות בהן אנחנו נתקלים יום יום.

זאב אלקין: כמו שאמרתי, בני הנוער שמבקרים במקום הזה, אלה בני נוער עם רקע שונה כאשר חלקם עם בעיות התנהגות.

זאב אלקין: יש בני נוער שנמצאים בסיכון.

זאב אלקין: יש בני נוער ששותים ומגיעים לכאן ואז ההתמודדות היא הרבה יותר קשה.

זאב אלקין: ברגע שבחור שתה כבר, אפילו לשכנע אותו הוא בעיה.

זאב אלקין: לכן אנחנו עושים את פעולת השכנוע דרך החברים, זאת אומרת, חבר משכנע חבר.

זאב אלקין: הגופים השותפים הם אגף הספורט, אגף הרווחה, פקידי נוער, מתנ"סים, קליטה, עמותת אפשר.

זאב אלקין: החוגים שמופעלים במרכז הם קט-רגל, קורס צילום, תיאטרון, מחשבים, לימוד תוכנת מחשב, קורס אמהרית, קורסי תקשורת, מורשת יהדות אתיופיה, סיירות, הגנה עצמית.

זאב אלקין: כל הדברים האלה מופעלים כאן ויש מערכת שכל אחד מגיע בשעה שלו ועושה את הפעילות.

קריאה: מישהו עוזר להם לעשות שיעורי בית?

אקלה דסה: כן.

אקלה דסה: בחלק מהמקרים זה מתבצע על ידי מתנדבים.

רות ענבר: הילדים יכולים לבוא לכאן לפעילות אחר הצהרים.

רות ענבר: מה שהצלחנו לעשות בעיר רחובות זה למעשה שולחן עבודה מערכתי משותף עם מיפוי מדויק של כל אחד מהילדים ואיפה הוא נמצא.

רות ענבר: מדובר במערך משותף שכולל את הג'וינט ואת פדרציית ניו-יורק, משרד החינוך, משרד הקליטה, משרד הרווחה, משרד הבריאות, רשת המתנ"סים וכמובן עיריית רחובות.

רות ענבר: כל הגורמים האלה למעשה פועלים יחד עם תושבים פעילים וחלקם יושבים אתנו כאן.

רות ענבר: הם למעשה יושבים וקובעים גם את התוכניות, גם את אפיון האוכלוסייה, גם את המיקוד שזה ילך וגם את ההדגשים.

רות ענבר: מאגר המיפוי שיש לנו, מערכת המאגר, למעשה כל גוף נותן לנו את השמות ואת הילדים שעובדים ופעילים ורק על פי זה אנחנו מעבירים כספים ולא בצורה אחרת, אחרי שבדקנו, כולל בני העדה שהולכים לבדוק שהתוכניות מתקיימות והילדים מגיעים והמספרים שנותנים לנו הם נכונים.

זאב אלקין: כשאת אומרת אנחנו לא מעבירים כספים, למי את מתכוונת?

רות ענבר: העירייה.

רות ענבר: העיר רחובות או עיריית רחובות שמאגדת ביחד את כל השירותים לשולחנות עבודה משותפים.

רות ענבר: העבודה המשותפת גם עולה על נקודות תפר בעייתיות.

רות ענבר: לדוגמה, היינו לפני שבועיים בוועדת היגוי ובאמת חשבנו לנכון ביחד שחשוב שנחזק את המקום עם עובדים סוציאליים.

רות ענבר: העובדים הסוציאליים הם של עיריית רחובות, של אגף הרווחה.

רות ענבר: כבר קבענו מערך שלם של עבודה איך הם ייפגשו ביחד, איזה עבודה הם יעשו ואיזה קשר הם יעשו עם בתי הספר באמצעות העובדים הסוציאליים.

אקלה דסה: כמו שאמרתי רוב הפעילות שלנו היא עם גילאי 13-18 אבל יש בעיה אחרת שמתייחסת לגילאים צעירים יותר, מתחת לגיל 12.

אקלה דסה: אין גוף שיכול לתת מענה לילדים האלה והילדים שרוצים להגיע לכאן, זה לא הגיל שלהם והם לא יכולים להיכנס.

אקלה דסה: יש עוד בעיה נוספת והיא מתייחסת לגילאים מעל גיל 18, בני נוער שסיימו את התיכון ויש כאלה שאפילו חזרו מהצבא ואין להם לאן ללכת כך שהם רוצים להגיע לכאן, אבל המקום הזה שייך רק לגילאי 13-18.

אקלה דסה: אנחנו מנסים לפתור את הבעיה הזאת ואני מקווה שכל הגופים שיושבים סביב שולחן עגול יפתרו אותה.

אקלה דסה: יש לנו מוקד קליטה וכוח אדם נוסף שעוסק בתחום של איתור מקומות תעסוקה וליווי בני נוער גם במקומות העבודה.

אקלה דסה: אני מקווה שנמצא את הפתרון ביחד.

אקלה דסה: בסופו של דבר הנערים נמצאים כאן בשעות הערב וזה אומר ירידה בוונדאליזם בשכונה.

אקלה דסה: היו נערים ללא מסגרת אבל הצלחנו להחזיר אותם למסגרת.

אקלה דסה: 20 בוגרי המרכז משרתים כיום בצה"ל ואנחנו מאוד שמחים על כך.

נגיסט מנגשה: יש נערים שאם לא היו במרכז, לא היה להם סיכוי וצה"ל לא היה מגייס אותם.

צבי הנדל: אם הכל טוב, אז מה רע?

אקלה דסה: אם אני אומר שטוב לי, מה שלא טוב לי, אני אעשה אותו טוב יותר, אז אני אשנה את המצב.

אקלה דסה: זאת השאיפה שלנו וזאת התפיסה שלנו.

רות ענבר: לגבי השאלה שלך, אם הכל טוב, מה לא טוב.

רות ענבר: זאת בדיוק התשובה.

רות ענבר: הנקודה שחשוב להבין היא שעשייה בתהליך חינוכי היא לא של יום אחד והיא לא זבנג וגמרנו.

רות ענבר: גם הילדים שבאים מקריית משה, יש הסעות, בתי הספר היום הרבה יותר מודעים למעקב אישי אחרי כל אחד מהילדים עם דיווח מדויק למנהל אגף החינוך ולמחזיק תיק החינוך איזה ילד לא נכנס לכיתה ומדוע.

רות ענבר: זה לא אומר שלא נפתרו כל הבעיות.

רות ענבר: עדיין מכניסים מגשרים לכל בתי הספר, כמעט לכל בתי הספר הצלחנו להכניס עובדים סוציאליים כדי לטפל בדברים האלה.

רות ענבר: בסך הכל יש הסתכלות על כל הנקודות.

רות ענבר: המצב היום שונה לחלוטין מהמצב שהיה קודם אם כי עדיין יש ילדים שבאים לבית הספר ולא נכנסים לכיתה.

רות ענבר: בואו לא נייפה את התמונה.

רות ענבר: יחד עם זאת אני אומרת שבדיוק על הדברים האלה יש להשקיע הרבה מאוד עבודה למרות הסיפורים של הצלחות.

רות ענבר: דיבר רוני ודיברה נגיש מאוד יפה על העבודה של מרכזי הנוער.

רות ענבר: חשוב לראות את ההסתכלות המערכתית של הדברים עם מענים ואמת מזוויות ומכיוונים שונים.

רות ענבר: הבעיה המרכזית היא באמת הניקור והנשירה הסמויה מבתי הספר ואלה נושאים שאנחנו רואים בהם היום שינוי מאוד רציני אצל הילדים הקטנים שהתחלנו בטיפול אתם מהתחלה.

רות ענבר: בוודאי שלא נפתרה הבעיה בבת אחת.

רות ענבר: אנחנו כן רואים במספרים שינויים עובדתיים.

רות ענבר: שאלו חברי הכנסת לגבי נתונים.

רות ענבר: רבותיי, לפני שש שנים בכיתות י'- י"א ו-י"ב היו לנו 26 ילדים אתיופיים בעיר רחובות כאשר מחזור ילדים אתיופים הוא בין 120 ל-150, תלוי בשנתון.

רות ענבר: היום אנחנו מדברים על 380 ילדים.

רות ענבר: 95 אחוזים היום עוברים מחטיבות הביניים לתיכון עם מעקב אישי אחרי כל ילד.

רות ענבר: אחוזי הבגרות שלנו עלו ל-48 אחוזים, למרות שאנחנו עוד לא מרוצים מזה.

רות ענבר: הם עלו מ-22 אחוזים ל-48 אחוזים.

יוסי ביילין: מתוך כמה?

יוסי ביילין: כמה ניגשים?

רות ענבר: 95 אחוזים עוברים לתיכון והם אמורים להיכנס לבגרויות.

רות ענבר: כולם לומדים בתיכון לבגרות ואין לנו כמעט היום ילדים שלא הולכים לבגרות.

רות ענבר: אני מדברת על נתונים מרחובות ולא על נתונים ארציים.

זאב אלקין: 48 אחוזים מאלה שניגשים עוברים.

רות ענבר: כן.

קריאה: זאת אומרת, 150-160 עוברים בגרות.

רות ענבר: בשנה האחרונה, אלה הנתונים שלנו.

רות ענבר: אחד הדברים שאני יכולה לומר הוא בדיוק לגבי הילדים שלא קיבלו בגרות והם לא זכאים כי חסרה להם בחינה אחת.

רות ענבר: אנחנו עובדים עכשיו על כך.

רות ענבר: הנקודה המרכזית והחשובה היא ההסתכלות המערכתית.

רות ענבר: כאשר פידל קם – ודרך אגב, לא הזכרתם שבקריית משה מעורבים אתנו בבית הספר הדרים – ההסתכלות היא על כל המעטפת וזאת הנקודה החשובה.

קריאה: אלה בני נוער ששמעו שאתם באים לסיור והם רצו להיפגש אתכם ולומר כמה דברים שיש להם לומר לגבי הפעילות וגם לגבי הקשיים והשאיפות שלהם.

יוסי ביילין: אלה ילידי הארץ או ילידי אתיופיה?

קריאה: הם יאמרו.

שמואל: אני לומד בבית ספר אורט.

שמואל: אני בן 16 וגר כאן.

יעקב: סיימתי ללמוד כרגע.

יעקב: אני בן 18 וחצי.

תלמה: אני גרה כאן ברחובות ואני בכיתה י"ב.

קריאה: אני גר כאן ואני בן 18 וחצי, לומד בבית ספר ויצ"ו.

קריאה: נולדתי באתיופיה.

קריאה: הגעתי לכאן בגיל שנתיים.

אורה: אני בת 16, לומדת בעמית.

קריאה: אני לומדת בכיתה ח' בבית ספר עמית.

אברהם מיכאלי: מי מתנדב לספר לנו על הבעיה בה אתם נתקלים כרגע בעיר רחובות?

אברהם מיכאלי: במה אתם מרגישים לא בסדר?

קריאה: בטח ראיתם את הכתבה שהייתה בערוץ 1 לגבי מה שקורה בשכונה ועל מה שקרה עם הנערות.

קריאה: גם אחרי הכתבה הזאת, אנחנו לא רואים שדברים נעשים ומשתנים.

קריאה: הכתבה דיברה על אדם ממוצא בדואי שהיה משתף פעולה עם המדינה ועל שתי נערות שהתחילו להתרחק מאתנו והיו נעלמות, לפעמים לחודשים ולשבועות.

קריאה: היו חודשים שהמשפחות לא ידעו היכן הן נמצאות.

קריאה: לא היה מדובר באדם צעיר אלא באדם שיכול להיות סבא שלהן.

קריאה: לפי הכתבה הוא טען שהוא אוהב את הנערה, אבל מדובר בילדה קטנה שלא יודעת להחליט בעצמה.

קריאה: אפילו אם היא בת 18, עדיין היא לא יודעת להחליט בעצמה ולעמוד מאחורי ההחלטות שלה.

קריאה: אותו אדם ניצל את מה שקורה כאן והנערות נעלמו לכמה חודשים.

קריאה: מה שקרה הוא ששתיהן נכנסו להריון.

קריאה: אחרי הכתבה הזאת, אנחנו לא רואים שיש כאן שינויים.

זאב אלקין: לאיזה שינוי אתה מצפה?

זאב אלקין: שירחיקו אותה מהשכונה?

קריאה: הפתרון הוא להרחיק אותו מהשכונה ולגרום לאנשים שהוא מהווה בעיה.

אברהם מיכאלי: אני מתייחס אליך כרגע כמו אל ילד ישראלי שחי בשכונה ברחובות שהיא בכל זאת עיר טובה ולא עיר מצוקה.

אברהם מיכאלי: השאלה איך אתה כילד שגדל כאן

אברהם מיכאלי: וחי פה מרגיש את השוני ביחס לילד אחר.

אברהם מיכאלי: אם אתה לא מרגיש שוני, אני שמח על כך.

קריאה: אני אישית לא מרגיש שוני.

אברהם מיכאלי: אתה חי בעיר הזאת 16 שנים.

אברהם מיכאלי: הקשר של אותו אדם היה רק עם בנות העדה או שיש לו קשר עם עוד בנות שגרות?

קריאה: רק עם בנות העדה.

קריאה: זה לא סוד המצב הכלכלי של בני העדה.

קריאה: נערה בגיל 13, 14 ו-15 לא יכולה להתלבש כמו החברה שלה, אין לה דמי כיס ואת החולשה הזאת אותו אדם מנצל.

קריאה: אדם בגיל 60 לא בא ומציע 500 שקלים ו-1,000 שקלים ולא קונה לנערה נעליים.

קריאה: האדם מסתובב עם אקדח.

קריאה: יש לנו מתנדב סטודנט ויום אחד הוא איים עליו עם האקדח.

קריאה: המשטרה יודעת על כך ויכול להיות שהיא מטפלת בזה, אבל הציפיות של הקהילה הן שעם ישראל ידע מה קורה בשכונה.

קריאה: אדם כזה מנצל קטינות מתחת לגיל 18.

קריאה: התושבים שואלים האם האדם הזה היה יכול להגיע לרעננה או לאיזו שכונה חזקה, האם הוא יכול היה להגיע לאזור מכון וייצמן והאם התושבים ייתנו לו להיות שם.

קריאה: למה המדינה מחליטה לשכן משת"פ בשכונת מצוקה?

קריאה: הוא מנצל את הילדים האלה ואלה הילדים שהם עתיד המדינה ומנהיגיה.

קריאה: מחר חלק הולכים לקחת אחריות על המדינה ולכן קיים התסכול.

קריאה: התקיים דיון יחד עם בני נוער ואחר כך דיון עם המשפחות אבל אנחנו מצפים לעזרה מהמדינה, שמישהו יבוא ויבדוק האם מה שהיה בכתבה הוא נכון או לא נכון, ואם זה נכון, צריך לתת איזשהו פתרון ולהתמודד עם הבעיה.

קריאה: הוא אומר לנו לבוא אבל אף אחת לא מקשיבה.

קריאה: לפעמים הוא הולך אחרינו.

קריאה: השאלה אם הוא היחיד.

מיכאל נודלמן: פניתם למשטרה?

קריאה: פנינו אבל המשטרה לא עושה כלום.

קריאה: עובדה שהוא עדיין נמצא כאן ולא עושים כלום.

אברהם מיכאלי: איזה שינוי אתם רואים כאן עם קבלת הפעילות?

אברהם מיכאלי: איזה שינויים אתם רואים לעומת קודם?

קריאה: בעבר לא היה לנו מקום שהיינו יכולים לבוא אליו לשבת או לשחק במחשבים או לעשות פעילויות שונות אלא היינו יושבים בחוץ ומפריעים לאנשים.

קריאה: לא היה לנו איפה לשבת אבל עכשיו יש לנו מקום לשבת בו ואנחנו מדברים עם אנשים על מה שקורה בארץ, על מה שקורה בקהילה שלנו.

קריאה: כך יותר קל לנו להסתדר מאשר מצב בו אין לנו כלום ונשב בחוץ ונפריע לאנשים.

זאב אלקין: כמה פעמים בשבוע את מגיעה למרכז?

קריאה: אני מגיעה לכאן כל פעם שזה פתוח.

קריאה: שלוש פעמים בשבוע.

קריאה: אנחנו מכינים שיעורי בית, יש לנו שיעורי עזר, חוגים ופעילויות שונות.

צבי הנדל: אם כן, הסיפור שסיפרתם הוא פלילי.

צבי הנדל: אני מזדהה אתכם במאה אחוזים אבל במדינת ישראל המטורפת אי אפשר לזרוק אדם מהבית סתם ככה.

צבי הנדל: השאלה אם הוא עשה איזה דבר פלילי.

קריאה: הנערה בת 13.

קריאה: נערות בגילאי 18 פלוס שחיו בהוסטל שהמדינה החליטה לשכור בשכונה מבוססת, התושבים יצאו נגד והוא נסגר תוך 24 שעות והנערות עברו למקום אחר.

קריאה: אם צריך הפגנה, זה מה שיעשו התושבים, אבל למה להגיע למצב כזה?

קריאה: אני לא יכול לסמוך על החוק של מדינת ישראל?

קריאה: קורה משהו, אני מתלונן ומישהו צריך לבוא לבדוק ולתת דין וחשבון.

קריאה: אני רוצה להיות בטוח בסביבה שאני חי בה.

קריאה: אנחנו בשכונת דניה רוצים לעשות פעילות אבל לא מצליחים.

צבי הנדל: אתה עובד שם על המחשב?

קריאה: כן.

אברהם מיכאלי: יש לך חברים שרוצים לבוא ואין להם מקום?

קריאה: כן.

קריאה: הרבה ילדים רוצים לבוא אבל אין מקום.

קריאה: גם במגרש אי אפשר לשחק כי הכדור נופל לצדדים ויש סדקים.

אברהם מיכאלי: אתה יכול לספר לנו על סדר היום שלך?

קריאה: אחרי בית הספר אני הולך הביתה לאכול.

אברהם מיכאלי: בבית יש לך מקום?

קריאה: יש מקום.

קריאה: אני הולך למרכז כי משעמם לי בבית.

קריאה: מנגיסט מנגשה: במקומות אחרים אנחנו מתחברים לתשתיות קיימות ועושים איגום משאבים.

צבי הנדל: הבניין הזה משמש לעוד דבר חוץ ממועדון?

צבי הנדל: מנגיסט מנגשה: כן.

צבי הנדל: יש את תנועת בית"ר.

צבי הנדל: בשבת לבית"ר יש כאן פעילות?

צבי הנדל: מנגיסט מנגשה: לא.

צבי הנדל: הצעירים יכולים לארגן קבוצות בגיל הביניים כדי להדריך כאן בשבת?

אבאי זאודה: בדיוק לפני שבוע דיברתי עם מנכ"ל העירייה על כך.

אבאי זאודה: אנחנו חושבים מה לעשות.

אקלה דסה: יש עוד נקודה נוספת שאני חייב להעלות אותה.

אקלה דסה: יש את מועדון בית"ר ואנחנו קיבלנו פעילויות בשעות מסוימות.

אקלה דסה: אם אנחנו רוצים להביא בני נוער אחרים שיהיו כאן, אני בבעיה כי אני לא יכול להביא אנשים כאלה לפעילות כי בית"ר יאמר שהם כאן ואני לא יכול להביא תנועות נוער אחרות.

אקלה דסה: בלוד יצרנו קשר עם בני נוער אחרים ובני הנוער שלנו יוצאים גם למקומות אחרים.

אברהם מיכאלי: יש למשל סניף של בני עקיבא עם פעילות מאוד גדולה בעיר רחובות והשאלה אם יש קשר ביניהם.

אקלה דסה: לתנועת בני עקיבא אני יכול לקחת בני נוער, אבל אם אני רוצה שהם יבואו למועדון שלי, הם לא יכולים לבוא כי המועדון לא שייך לעמותת פידל אלא שייך לבית"ר.

אקלה דסה: לגבי בני נוער בימי שישי.

אקלה דסה: אם יהיה לכם זמן, אנחנו מוכנים לארח אתכם.

אקלה דסה: יש מועדונים שהם בתל-אביב, ברחוב המסגר, ובני הנוער נמצאים שם.

צבי הנדל: בני הנוער אמרו דבר מאוד חשוב, שהם לא מרגישים שונים מאחרים.

צבי הנדל: האם יש גם בני נוער מעולי אתיופיה שהם משולבים בתנועות נוער?

קריאה: כן.

צביה: תצילו את הילדים הקטנים שלנו.

צביה: כולם פוחדים לצאת מהבית ולשלוח את הילדים לשחק בחוץ.

צבי הנדל: אדוני המנכ"ל, אתה מרשה לי שלקראת יום שישי אני אצור אתך קשר ואתה תשלים את התמונה?

אקלה דסה: כן.

צביה: פעם יצאו שני קשישים ואותו אדם יצא מתחת לבניין והתפשט.

צבי הנדל: את מרכזת את מועדון הקשישים?

צביה: כן.

מאיר הרמתי: אין כאן כביש ישיר לעדה.

מאיר הרמתי: הוא פשוט מנצל מצוקה כלכלית שקיימת.

צבי הנדל: אני רוצה להתייעץ בנושא ונראה מה אפשר לעשות.

קריאה: התופעה היא גם באושיות ולא רק כאן.

קריאה: התופעה היא תופעה.

קריאה: זה דבר שלדעתי דורש טיפול משטרתי יסודי.

מיכאל נודלמן: הרבה פעמים דיברנו בוועדת העלייה והקליטה על עולי אתיופיה, אבל הדיבורים שם הם לא כמו שרואים מה שקורה בשטח.

מיכאל נודלמן: לכן רציתי להגיע יחד עם חברי הכנסת למקום, כדי לראות מה קורה כאן.

מיכאל נודלמן: אנחנו דיברנו על מה עושים הצעירים, מה עושים צעירים שסיימו לימודים באוניברסיטה והם צריכים לקחת חלק בחינוך הילדים ובעבודה עם ילדים בסיכון.

מיכאל נודלמן: אני שמח שראיתי שיש כאן פעילויות.

מיכאל נודלמן: אתם לא צריכים להיות חלשים אלא חזקים.

מיכאל נודלמן: כאשר אתם חזקים, אתם תקבלו יותר, אבל כאשר אתם חלשים, אתם תקבלו פחות.

מיכאל נודלמן: טוב שהצעירים יתחילו לעבוד בקרב הקהילה כי בלעדיהם אי אפשר לבנות שום דבר.

מיכאל נודלמן: כל אחד מאתנו מבין שבעיית הדיור היא בעיה קשה אבל עד שהצעירים שלכם לא יתחילו לעבוד ולא יוכלו לרכוש דירות, חלק נותנת המדינה.

מיכאל נודלמן: המדינה לא יכולה לפתור את הבעיה ולכן אתם צריכים להיות חזקים.

מיכאל נודלמן: אתם לא צריכים ללכת כל הזמן למדינה ולחשוב שהיא יכולה לעשות הכל.

מיכאל נודלמן: מה שאני רואה כאן זה שאתם ביחד עם העירייה עושים מה שצריכה לעשות כל קהילה שמגיעה לישראל וזאת כדי לעזור לעצמה.

מיכאל נודלמן: יש לכם הרבה צעירים שסיימו לימודים והמספר מגיע ל-5,000 צעירים שיכולים לעזור לקהילה.

מיכאל נודלמן: השתתפתם בישיבות הוועדה ביחד עם משרד הקליטה, כאשר אמרנו שצריך לתת משרות עם משכורת לצעירים האלה שעובדים בקהילה כי רק הם יכולים לעזור לקהילה.

מיכאל נודלמן: אני לא יכול לעזור כי אני לא מכיר את המנטליות ולא יודע דברים רבים שקיימים בקהילה, אבל הצעירים יודעים ומכירים.

מיכאל נודלמן: טוב שיש לכם את הפורום הזה ואני חושב שזה צריך להוות דוגמה למקומות אחרים כי רק כך אתם יכולים לעבוד בחברה.

אברהם מיכאלי: פגשנו בכנסת את החיילים שהופיעו בוועדת הקליטה וגם להם יש פורום והוא פורום חיובי במובן של התוכן שהם הציגו.

אברהם מיכאלי: מצד אחד כל התרומות של הפרויקט הלאומי, פידל ומה ששמענו, אלה תרומות שיכולות לדעתי אולי לגבש את אותם חברים חדשים מהעדה.

אברהם מיכאלי: אני גם מוטרד מאוד מהנתק שיש בין הילדים לבין הדור הזה ולבין ההורים כי אני רואה את ההורים ואני חי אתם בעיר שלי ואני רואה כמה הם מסכנים בגלל הנתק שיש להם מהילדים.

אברהם מיכאלי: הילדים האלה הם מוצלחים והם דור העתיד, אבל ההורים נשארו מאחור ולפעמים אי הקשר שיש בין ההורים, הנתק, צריך לחשוב עליו.

אברהם מיכאלי: אתם כילדים צריכים לחשוב על ההורים שלכם כי הם אוהבים אתכם, הם רוצים אתכם ולפעמים קשה לכם לתקשר אתם.

אברהם מיכאלי: על זה צריך לחשוב אולי במסגרת הכישורים עליהם דיבר היושב-ראש, איך לעשות טוב להורים כדי שיסתכלו עליכם כילדים שלהם שמצליחים הרבה יותר טוב מהם בקליטה ושהם לא יהיו מתוסכלים.

אברהם מיכאלי: ההורים רוצים לשמר את המסורת שהביאו מאתיופיה והם רוצים לחיות בבית, אבל הילדים מתחילים לאבד קשר עם ההורים ועל זה צריך לחשוב.

מיכאל נודלמן: בפגישה בכנסת עם קצינים מהעדה האתיופית הייתה הרגשת גאווה.

מיכאל נודלמן: אני הייתי גאה.

מיכאל נודלמן: הקצינים האלה מהווים דוגמה לצעירים שצריכים ללכת בעקבותיהם.

אברהם מיכאלי: אני מבין שאחד החוגים כאן הוא לימוד אמהרית.

אברהם מיכאלי: כלומר, יש פה בעיה של ילדים שלא מתקשרים עם ההורים שלהם.

קריאה: אני רוצה להודות לפרויקט הלאומי ולפידל שנתנו לנו את המרכז שהוא חלק מהחיים שלנו.

קריאה: באמת תודה למרכז.

קריאה: המרכז פתוח שלושה ימים, אבל מה נעשה בשאר הימים?

קריאה: אנחנו מסתובבים בין הבית ומחוץ לבית.

קריאה: אם אפשר לעזור לנו ולפתוח את המרכז ליותר משלושה ימים.

קריאה: אנחנו מביאים את בני הנוער ונותנים להם כלים.

קריאה: ברגע שהם מרגישים שיש להם פתרון עצמי, אני מוסיף.

קריאה: מנגיסט מנגשה: משה ממונה על קליטת עולים מאתיופיה בסוכנות היהודית.

קריאה: הוא היה מנהל מרכז קליטה ואני מבקשת שאולי נכתוב למשה.

קריאה: אנחנו עוברים לקריית משה.

אבאי זאודה: זה לב השכונה שלנו.

אבאי זאודה: זה המתנ"ס.

אבאי זאודה: יש כאן 1,500 משפחות, מתוכן 602 משפחות יוצאי אתיופיה.

אבאי זאודה: אם אנחנו מדברים על גילאי 18 פלוס, 70 אחוזים הם יוצאי אתיופיה.

אבאי זאודה: יש תושבים מחבר העמים שעלו קודם אבל מי שנשאר, אלה מבוגרים וקשישים.

אבאי זאודה: הוותיקים שנשארו כאן מבחינת המצב הכלכלי, הם באותו מצב של העולים מאתיופיה.

תמיר פיינשטיין: הוותיקים שנשארו כאן, אלה ותיקים שלא הצליחו לצאת מכאן.

תמיר פיינשטיין: אנשים יותר מבוגרים.

אבאי זאודה: כמו שאמרתי, המתנ"ס פועל בשכונה ויש כאן מרכז שעמותת עלם מפעילה אותו כאשר היא שותפה עם עיריית רחובות.

אבאי זאודה: בית הספר שפתחנו אותו, נסגר והילדים שלנו מפוזרים בשלושה בתי ספר בעיר.

אבאי זאודה: לפני שלוש שנים אמרנו שחייבים לפתוח את בית הספר.

אבאי זאודה: קרן מוריה ועמותת פידל עוזרים לנו בבית הספר למרות שמשרד החינוך הערים קשיים כדי לא לפתוח את בית הספר.

אבאי זאודה: הפעילים והשותפים שלנו היינו נחושים בדעתנו ובית הספר נפתח ופועל כבר שלוש שנים כאשר כיום יש לנו 104 ילדים שלומדים בו.

תמיר פיינשטיין: מחצית מהשנתון מגיע לבית הספר הזה ומחצית מעדיף לנסוע לבתי ספר אחרים.

תמיר פיינשטיין: אנחנו נותנים אפשרות להורים לבחור.

תמיר פיינשטיין: יש הסעות לכל בתי הספר.

רות ענבר: בית הספר הוא ממלכתי ולא ממלכתי-דתי ו-35 אחוזים מהאוכלוסייה הולכים לממלכתי-דתי.

קריאה: זאת ירידה גדולה.

רות ענבר: זה שינוי.

רות ענבר: זה היפוך של הנתונים.

רות ענבר: קודם זה היה הפוך.

מיכאל נודלמן: ראיתי שיושבים בחורים בלי כיפות.

אבאי זאודה: אנחנו כתושבים שלקחנו אחריות, יש לנו כאן גם קבוצת כדורגל ויש לנו אפילו ליגה ג' בהן משחקים לא רק אתיופים אלא הקבוצה מעורבת.

אבאי זאודה: היום הצעירים משולבים יפה מאוד ועוד ארבע שנים תראו אותנו כשנקיים משחק עם בית"ר ירושלים וננצח אותה.

מיכאל נודלמן: אני מבין שיש כאן אינטגרציה.

אבאי זאודה: זה פתוח לכלל הציבור.

אבאי זאודה: אף אחד לא מונע מהוותיקים לבוא למרכז דניה ולמרכז מילצ'ן בו היינו.

אבאי זאודה: מחבקים אותם אבל הם לא מגיעים מבחירה שלהם וזאת בעיה.

לאוניד זיגלבוים: המתנ"ס פתוח לכולם אבל יש מחששות בכל פינה ואני אראה לכם.

לאוניד זיגלבוים: סמים, זנות.

לאוניד זיגלבוים: בית ספר דתי שנמצא ברחוב מקביל הרוס לחלוטין.

לאוניד זיגלבוים: נועם בנים עזב את המקום ועבר לאושיות.

לאוניד זיגלבוים: כשאני קניתי כאן דירה, זאת הייתה השכונה הכי מוצלחת, ואני לא מדבר על שכונות יוקרה.

לאוניד זיגלבוים: היו שלוש שכונות שלפי המצב הכספי שלי יכולתי לקנות שם דירה – היה אושיות, היה מילצ'ן וקריית משה.

לאוניד זיגלבוים: השכונה הייתה ירוקה, יפה אבל במשך שש השנים האחרונות היא הפכה לערימת זבל.

לאוניד זיגלבוים: הבניינים הרוסים, הדלתות שבורות.

לאוניד זיגלבוים: אם תמצאו דלת אחת תקינה ואינטרקום תקין, תראו לי אותו.

לאוניד זיגלבוים: הכל הרוס לחלוטין.

לאוניד זיגלבוים: מעשנים סמים בבניינים.

לאוניד זיגלבוים: אתמול גירשתי מהבניין שלי.

לאוניד זיגלבוים: אני לא מדבר על מצב הבנייה עצמה כי יש בניינים שמרוב הלחץ העמודים מתקפלים והברזלים יוצאים החוצה וצריך לשפץ את הבתים.

לאוניד זיגלבוים: בשלושת-רבעי הבניינים לא משלמים לוועד הבית והבניינים מלוכלכים, המפסקים שבורים, חוטי חשמל גלויים בחוץ ואני מוכן להראות לכם את זה.

לאוניד זיגלבוים: פעמיים בשבוע אני מתקשר לעירייה שתבוא לפנות את פחי האשפה.

לאוניד זיגלבוים: פעמיים בשבוע אני צריך להתקשר למוקד ולהתווכח אתם כדי שיחליפו שקיות בפחים הדקורטיביים אבל במשך חודשים לא מחליפים אותן.

לאוניד זיגלבוים: השכונה מוזנחת לחלוטין.

לאוניד זיגלבוים: בנוסף לכך, בסוף אני מקבל מעיריית רחובות דוח.

לאוניד זיגלבוים: זאת לא בושה לשלוח לי דוח כזה?

תמיר פיינשטיין: אני חושב שהמילה בושה היא לא המילה הנכונה.

לאוניד זיגלבוים: בוא נעשה סיבוב במקום ואתה תראה.

תמיר פיינשטיין: לסגור פחים זה תפקיד העירייה.

תמיר פיינשטיין: צריך להתייחס ברצינות לבעיות אבל זה לא גורע מפעילות אחרת שכן נעשית.

לאוניד זיגלבוים: אני לא צריך להתקשר פעמיים בשבוע בעניין הזה.

לאוניד זיגלבוים: אתמול הביאו לכאן צוות מוגבר של אנשי ניקיון וקצת ניקו.

מיכאל נודלמן: אני רואה שאכן נקי כאן.

מיכאל נודלמן: נגיסט מנגשה: אנחנו ניכנס לדירה.

מיכאל נודלמן: כמה נפשות אתם כאן?

קריאה: תשע.

קריאה: בחדר הזה ישנים שבעה ילדים.

מיכאל נודלמן: מתי נכנסתם לכאן?

קריאה: לפני 11 שנים.

מיכאל נודלמן: כמה ילדים יש לכם?

קריאה: שבעה.

אברהם מיכאלי: למה לא באת לעיר אחרת?

אברהם מיכאלי: בגלל כסף?

קריאה: הייתי בקרוואנים בחיפה.

קריאה: חשבתי שיספיק לי המקום הזה.

מיכאל נודלמן: כמה מהילדים שלך לומדים?

קריאה: שבעה ילדים.

מיכאל נודלמן: איפה הם עושים שיעורי בית?

מיכאל נודלמן: יש מקום?

קריאה: כאן הם עושים שיעורי בית, בחדר השינה.

רות ענבר: הילדים שלכם הולכים למרכז הלמידה?

קריאה: כן.

אברהם מיכאלי: במה אתה עובד היום?

קריאה: אני לא עובד.

מיכאל נודלמן: אתה מקבל ביטוח לאומי?

קריאה: כן.

מיכאל נודלמן: איפה הבן עובד?

קריאה: באפריקה ישראל.

אברהם מיכאלי: למדת משהו אחרי הצבא?

קריאה: לפני הצבא למדתי .

קריאה: אני הנדסאי.

אברהם מיכאלי: למה אתה לא ממשיך ללמוד?

קריאה: צריך כסף.

קריאה: שכר לימוד הוא בחינם, אבל יש הרבה הוצאות אחרות.

אברהם מיכאלי: הוא למד בבית ספר טוב.

אברהם מיכאלי: אתה בקשר עם החברים שלך?

קריאה: כן.

אברהם מיכאלי: זה שיש לך חברים טובים, זה חלק מהקליטה בארץ.

אברהם מיכאלי: יש לו היום חברים עם פוטנציאל.

קריאה: אם אתם יכולים לעזור לי.

קריאה: אני רוצה בית אחר.

אברהם מיכאלי: כמה שווה הבית הזה היום?

קריאה: לא יודע.

אברהם מיכאלי: כמה שילמת עבור הדירה הזאת?

קריאה: 120 אלף ומשהו.

אברהם מיכאלי: כמה הדירה שווה היום?

קריאה: לא יודע, אולי 60 אלף.

קריאה: הגעתי לארץ ב-1996 וקניתי את הדירה ב-1997.

אברהם מיכאלי: מתווכים הסתובבו במרכזי הקליטה.

אברהם מיכאלי: כעורך-דין פנו אלי כדי שאני אעשה חוזים אבל ראיתי מי מתעסק בזה והחלטתי לא לעשות חוזים כי ראיתי שהם סידרו את האנשים.

אברהם מיכאלי: המסכנים לא ידעו אפילו מה קורה, הביאו אותם והחתימו אותם על חוזה.

אברהם מיכאלי: צריך לעשות הכל גם כדי לדאוג ולעזור להורים ולא רק לעצמכם.

אברהם מיכאלי: השאלה היא מה עושים כדי שלא תרגישו שאתם חיים באיזה חור.

קריאה: התנאים כאן הם גרועים.

אברהם מיכאלי: השר החליט לעשות שיקום שכונות רק בכמה מקומות וזאת בגלל אילוצי תקציב.

אברהם מיכאלי: השאלה אם שיקום שכונות עוזר להם להתרחב.

אברהם מיכאלי: יש לכם מקום להרחיב?

קריאה: כן, יש.

קריאה: אם אני לא טועה, הביקור הזה הוא ביקור שלישי.

אברהם מיכאלי: אנחנו פעם ראשונה כאן.

קריאה: השאלה אם הביקור הזה יועיל.

אברהם מיכאלי: כאשר נשב על הדוח של היום, נעבור על הנקודות השונות ובמה שנוכל לעזור, נעזור.

אברהם מיכאלי: כסף אנחנו לא מביאים כי לכנסת אין כסף לתת, אבל המדינה – ואני מדבר על השר שאחראי לזה – אני מבטיח לך, בתיאום אתו או לא בתיאום אתו, אני אעלה את הנושא בכנסת ואבקש דיון בנושא שיקום שכונות.

אברהם מיכאלי: אצלנו קוראים לזה שאילתא ואני רוצה לראות שהוא ינמק לי איך הוא נותן תקציבים בשיקום שכונות.

קריאה: ב-500 אלף שקלים, בלוק אחד אתה לא יכול לשפץ.

אברהם מיכאלי: הוא צריך לעזור לו לחיות בתנאים נורמליים.

אברהם מיכאלי: כשיתחתן בעזרת השם, הוא ימצא בית משלו.

אברהם מיכאלי: לא לכל אחד יש אבא עשיר שנותן לו דירה ב-100 אלף דולר.

אברהם מיכאלי: בהתחלה קונים דירה קטנה במקום שאפשר ואחר כך מתקדמים.

אברהם מיכאלי: מנגיסט מנגשה: אנחנו עכשיו במתנ"ס.

יוסי ביילין: אין טוב ממראה עיניים.

יוסי ביילין: עסקנו בוועדות השונות לא מעט בנושא עולי אתיופיה החל בבעיות של הקייסים ועד לנושאים אחרים.

יוסי ביילין: מה שראינו כאן זה קודם כל ריכוז גדול מאוד של בני העדה.

יוסי ביילין: בפרוייקט יש בלי ספק יש פער בין הכוונה המקורית של מיליארד שקלים לבין משהו הרבה יותר צנוע.

יוסי ביילין: יחד עם זאת, אנחנו רואים שאפשר לעשות דברים עם עבודה נכונה והרושם הוא שבאמת העבודה כאן נעשית עם אנשים מאוד מאוד מסורים וכי אפשר בתקציבים האלה לעשות דברים וגם להביא לשינוי כאשר הדגש הוא על הדבר הכי חשוב שהוא החינוך.

יוסי ביילין: החינוך הוא הדור הבא כאשר אסור לנו להשלים עם זה שהדור היותר מבוגר – שהם לא אנשים בני מאתיים אלא אנשים בני ארבעים-חמישים – לא יכול להיות דור המדבר וצריך לתת לו תנאים.

יוסי ביילין: הנושא של החינוך הוא באמת נושא מרכזי ולכן מאוד מאוד חשוב לראות את ההתקדמות וכמה שניתן לעזור כי זה בעצם הדבר העיקרי.

יוסי ביילין: אנחנו קבוצת לחץ בנושא תפקודה של המדינה, לחץ על הממשלה, על הבירוקרטיה – זה דבר שאנחנו יכולים לעשות טוב יותר כתוצאה מזה שאנחנו יודעים מה החולשות כאן ומה הדברים שצריכים אולי לעזור בהם יותר.

יוסי ביילין: הנושא של הדיור, הוא הרבה יותר כבד כי מדובר בכספים אחרים והממשלה לא יכולה בהוקוס פוקוס לעשות את השינוי.

יוסי ביילין: גם כאן אני מוכרח לומר שהדבר המעודד הוא ההתארגנות הפנימית שגם מצביעה על החולשות וגם מצביעה על דרכי פתרון.

יוסי ביילין: הנושא האחרון שהוא לא מפתיע ופגשנו בו לא פעם ותמיד הוא בעייתי, זה המפגש כאן וכאבי הבטן שמתגלים כאן.

יוסי ביילין: המפגש הזה הוא מפגש טעון.

יוסי ביילין: העובדה היא שכאשר רואים אותנו, תכף זה יוצא מהבטן.

יוסי ביילין: אין כאן פתרונות שאפשר לבוא מירושלים ולומר שיהיה בסדר.

יוסי ביילין: זה לא פשוט אלא זה לוקח זמן, לוקח שנים, זה לא חדש אלא זה היה תמיד, ורק הנהגות מקומיות יכולות לפתור זאת.

יוסי ביילין: הנהגות מקומיות שיושבות ביחד.

יוסי ביילין: יש גם תרבות דיור ועם כל הקושי את החיוב לשלם את התשלומים לוועד הבית כדי לשמר את הבית ולקיים אותו.

יוסי ביילין: תודה רבה לכם על האירוח ועל הסיור.

אברהם מיכאלי: שיקום שכונות החל בשנת 1977.

אברהם מיכאלי: אותן שכונות שבזמנו נכנסו לשיקום, שם הייתה התפתחות.

אברהם מיכאלי: אלה שעשו שיקום שכונות פיזי, צבעו בתים, שיפצו, הוסיפו חדרים אבל לא שיקמו חברתית ואז הגיעו למצב שהגדילו דירות אבל הבעיה לא נפתרה כי אנשים בסוף נשארו באותה דירה ובאותה בעיה.

אברהם מיכאלי: כאן, במקומות כאלה, צריך לחשוב אחרת.

אברהם מיכאלי: לפנות שכונות כאלה ולפזר אותן, זה לא ריאלי אלא צריך לחשוב כאן על פתרון מורכב ומשולב, גם חברתי וגם פיזי, וזאת כדי לתת לתושבים בשכונה את הפתרון.

אברהם מיכאלי: אומרים לנו שכאן ילדים פוחדים לרדת מהבית מסיבות כאלה ואחרות.

אברהם מיכאלי: גם אם ישפצו מחר, אם לא יהיה כאן שיקום חברתי ואנשים יבינו שהם צריכים לשמור על מה ששלהם, כלום לא יעזור.

אברהם מיכאלי: לכן הנושא כאן הוא מורכב.

אברהם מיכאלי: השאלה איך אפשר בפרויקטים שכרגע קיימים לתת משהו מהתזה של המדינה עם כל מיני כלים חיוביים.

אברהם מיכאלי: לעירייה יש בעיה אבל מצד שני אנחנו ככנסת צריכים לעשות אולי כמה דברים ולהעלות את זה כנושא.

רות ענבר: לפני יומיים חתמו לגבי קריית משה.

אברהם מיכאלי: אני מציע ליושב-ראש שאנחנו נעשה את הרשימה שלנו.

אברהם מיכאלי: צריך לתת לצעירים דחיפה כדי שיתקדמו קדימה.

אברהם מיכאלי: הילדים האלה לא שונים בשום דבר מכל ילד אחר שגדל בארץ ואת התחושה הזאת צריך לתת להם.

אברהם מיכאלי: הפחד הזה שאין כסף ובגלל זה אי אפשר להתקדם, צריך להוציא אותו מראשיהם.

אברהם מיכאלי: אני מבקש מהצעירים, אל תרימו ידיים.

אברהם מיכאלי: המדינה כן חייבת לסייע.

אברהם מיכאלי: הכפילויות האלה שקיימות, זה כסף שמתבזבז וצריך לנווט אותו בצורה נכונה.

משה: אני מודה לחברי הכנסת על שבאתם לראות איך חיה האוכלוסייה ברחובות.

משה: אני חושב שנעשית עבודה עם הקהילה.

משה: אותה משפחה שראינו אותה, אני מכיר אותה.

משה: יש כאן ניצוץ שאין כדוגמתו.

משה: אנשים עושים והשינוי יבוא.

משה: אני אומר את זה כאחד מבני הקהילה.

משה: השינוי יבוא מתוכנו ואז אנחנו יכולים להתרומם.

משה: אנחנו נצטרך לשנות מנטלית.

משה: יש הנהגה טובה והפרויקט עושה עבודה טובה שאני חושב להרחיב אותה כך שתתקיים בכל מקום.

משה: השינוי יבוא מתוך זה.

משה: השינוי יבוא מתוכנו באמצעות אותם חיילים משוחררים ומשכילים שאותם צריך להכניס לפורומים כאלו.

משה: כמובן שעזרה יכולה להוסיף לשינוי.

משה: לכן הסיור שלכם יתרום כי אין כמו מראה עיניים.

משה: אני רוצה להודות גם לאנשים שעושים עבודה נפלאה.

קריאה: אחד הדברים שהמדינה יכולה לעשות זה לעזור לזוגות הצעירים.

אברהם מיכאלי: זה אמור לגבי כל זוג צעיר בארץ.

אברהם מיכאלי: מה עושה זוג צעיר בארץ?

אברהם מיכאלי: אני עולה חדש.

אברהם מיכאלי: אני הגעתי לארץ בגיל בר-מצווה.

אברהם מיכאלי: ההורים שלנו באו מרוסיה והם לא היו מיליונרים אלא באו אנשים שעבדו יום יום, אבל קבענו שזאת הדרך בה צריך ללכת וכל אחד בדרכו הגיע למה שהגיע.

אברהם מיכאלי: היתרון של הצעירים שהם יכולים לעשות דברים שההורים לא יכולים לעשות.

מיכאל נודלמן: אני חושב שאחרי הסיור שערכנו כאן אנחנו צריכים לעשות משהו.

מיכאל נודלמן: אנחנו צריכים לשבת עם שר השיכון ולדון גם בנושא שיקום שכונות.

מיכאל נודלמן: אמרתי שעזרת המדינה היא טובה, אבל אנחנו צריכים לעשות מאמץ לפתור את הבעיה, כי אם אנחנו לא נעשה זאת, שום דבר לא יקרה.

מיכאל נודלמן: הדבר הראשון שנעשה זה טיפול בנושא שיקום שכונות אבל אתם צריכים לשנות במעט את המנטליות של הצעירים כדי שיבינו שהם כמו כולם.

מיכאל נודלמן: ראיתי איזה נוער יש לכם.

מיכאל נודלמן: פגשנו עם כ-20 קצינים מבני העדה והמפגש היה מאוד מרגש.

מיכאל נודלמן: אני יודע שהעירייה רוצה לעשות הרבה, אבל דרוש כאן שיקום שכונות.

אבאי זאודה: ב-2008 קיבלנו 500 אלף שקלים.

קריאה: זה חצי בית.

מיכאל נודלמן: דיברנו על אינטגרציה אבל בנושא הזה אנחנו לא יכולים לעזור.

מיכאל נודלמן: אנחנו צריכים לעזור בתנאים בהם חיים כאן.

אבאי זאודה: הבעיה העיקרית שלנו, וכאן אנחנו צריכים את עזרתכם, היא שיקום שכונות.

אבאי זאודה: אספנו חבר'ה צעירים וכל אחד אמר איך לפי דעתו צריך לעבוד בשכונה.

אבאי זאודה: אנחנו בשכונה 602 משפחות.

אבאי זאודה: מישהו אמר שניקח 100 שקל למשפחה כתרומה לילדים.

אבאי זאודה: אמרנו שנתחיל מזה ואם יהיה לנו את הכסף הזה, אולי יוסיפו לנו עוד.

אבאי זאודה: המסר שלנו שמה שאנחנו עושים לשכונה זה בגלל שאנחנו לא רוצים להשאיר את התפקיד שלנו לאנשים אחרים.

רות ענבר: מטרת הביקור הייתה הפרויקט הלאומי.

מיכאל נודלמן: הביקור היה כי רציתי לראות את קריית משה.

מיכאל נודלמן: על הפרויקט הלאומי אנחנו יכולים לדבר בכנסת בוועדה, אבל רצינו לראות במו עינינו מה קורה.

מיכאל נודלמן: אם יש צורך לדבר על הפרויקט, בבקשה, אנחנו פתוחים לשמוע.

רות ענבר: בכל זאת רציתי לציין שתי נקודות.

רות ענבר: את העבודה המשולבת המערכתית שהיא מאוד יפה עם הפרויקט הלאומי בשכונות וראינו שאכן נעשית עבודה נהדרת עם הסתכלות על הסדרים, עם הסתכלות על הצלחות ועם הסתגלות על איך אנחנו עובדים מתוך כוונה שהכל יצליח.

רות ענבר: לגבי קריית משה או לגבי בכלל קליטת העולים מאתיופיה בעיר רחובות, אני חושבת – אני מדברת גם בשם ראש העיר שאיננו כאן

רות ענבר: – היינו מאוד שמחים לבוא לדיון רציני שכולל גם את נושא הדיור וגם את הנושאים החברתיים כי הדברים בהחלט משולבים אחד בשני, וגם להראות את הדברים שנעשים אבל גם את האתגרים הגדולים שעדיין עומדים לפנינו.

מיכאל נודלמן: אני מוכן לכך.

מיכאל נודלמן: אם יהיה צורך ללחוץ יותר, זה אפשרי.

נגיסט מנגשה: אני מבקשת להודות לכם.

נגיסט מנגשה: אני מבקשת שתביא את הנושא שלנו לתודעה הציבורית.

נגיסט מנגשה: ראיתם איך אנשים חיים כאן אבל רצינו להראות לכם גם את ההצלחות.

אברהם מיכאלי: בקדנציה הזאת חשתי התייחסות לבני העדה מעל ומעבר.

אברהם מיכאלי: אני לא מתבייש לומר לכם שהעדפה מתקנת זאת לא סתם מילה אלא זה באמת מגיע.

אברהם מיכאלי: אין כמעט ישיבה שיהודי אתיופיה לא קשורים בדיון ואת יודעת זאת כי בחלק מהדיונים את משתתפת ובחלק מהדיונים משתתפים חברים אחרים.

נגיסט מנגשה: היום מדינת ישראל יצאה בהכרזה לגבי עולי אתיופיה, תוכנית בסכום של מיליארד שקלים אבל היא עדיין לא עברה את אישור הממשלה.

נגיסט מנגשה: אני מאוד מבקשת אם תוכלו לעזור בעניין הזה כדי שהתוכנית תצא לפועל.

נגיסט מנגשה: אני מאוד מודה לכם על שהגעתם לכאן.

מיכאל נודלמן: אני מודה לכולם.