ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 17, פרוטוקול מספר 333, 2007-12-31 13:00

מיכאל מלכיאור: אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה קודם כל לברך כמובן את שרת החינוך, שהגיעה לפתיחה של התערוכה החשובה הזאת, שהרבה אנשים יראו את זה, ואני מניח שזה יעבור איתנו, אנחנו עוברים לחדרים חדשים, זאת תהיה התערוכה האחרונה בחדרים האלו והראשונה בחדרים החדשים.

מיכאל מלכיאור: היום טיפלו בוועדת חוץ ובטחון בדו"ח על מה שקרה במלחמה.

מיכאל מלכיאור: אבל יש נושאים שמטפלים בחוץ ובטחון, שודאי הם דברים חשובים, ויש דברים שאנחנו מטפלים בוועדת החינוך ובמערכת החינוך, משרד החינוך, שהם לא פחות חשובים.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שמה שעשה פה בית ספר דנציגר היה חשוב מאוד, בכלל מה שעשו בכל המערכת, צורת הביטוי של כל הדברים שעברו על הילדים בתקופה האיומה והקשה של המלחמה שהיתה לפני שנה וחצי, כשהדברים האלה יכלו לבוא לידי ביטוי באומנות כל כך יפה.

מיכאל מלכיאור: לפי מה שהבנתי, נתנו לכל הילדים לבוא לידי ביטוי והם עבדו על זה עם המורים שלהם ועם מומחים, ולאחר מכן הציגו את התערוכה.

מיכאל מלכיאור: מתוך התמונות הללו נבחרו התמונות שגם מבחינה אומנותית הן הטובות ביותר ואלו התמונות שאנחנו רואים פה בוועדת החינוך של הכנסת, וזה חשוב מאוד שהדברים שלכם, זה ישפיע מאוד עלינו, כי התחושות שלכם, הכאב שלכם, גם הפחד שלכם והתקוות שלכם, כל התחושות הללו אנחנו רואים מתוך התמונות הכל כך חזקות שיש פה בקיר.

מיכאל מלכיאור: זה כל מה שאני רוצה להגיד, ואני אבקש מהשרה להגיד את דברה, בבקשה.

יולי תמיר: אני שמחה להיות פה ולראות את התערוכה המאוד מרשימה שמוצגת כאן.

יולי תמיר: יש לי כידוע יחס חם לבית ספר דנציגר, הייתי במהלך המלחמה כמה וכמה פעמים בקרית שמונה, פגשתי אותם גם בימים שלא היו לימודים וחלק היו במקלטים ובמתנ"סים ככה פעלו, חלק יצאו לתקופות הפגה.

יולי תמיר: אני חושבת שדנציגר הוא בית ספר שעבר בשנה האחרונה באמת קפיצת מדרגה קדימה, וחלק מההשקעה שהיתה בשנה האחרונה, גם של משרד החינוך אבל גם של הגורמים התורמים שתרמו וסייעו, הפכו את מערך הלימודים בדנציגר למערך לימודים לתפארת.

יולי תמיר: אני זוכרת פגשתי את אמיר, המנהל, מייד אחרי המלחמה, ואמרנו שהחלום שלנו שילדים מהקיבוצים יתחילו לבוא ללמוד בדנציגר, וזה כבר קורה.

יולי תמיר: אז זה היה בשבילנו הסממן להצלחה.

יולי תמיר: שנדע שבאמת בית הספר מתחיל להיות בית ספר שיש לו שם באזור כולו, וזה קורה.

יולי תמיר: אני מברכת גם את המנהיגות של בית הספר ואת המורים שחזרו לעבוד אחרי תקופה מאוד קשה, כי כל המורים עברו באופן אישי את התקופה הזאת, לא היה אחד שזה נחסך ממנו, גם היו הורים בבית הספר שאיבדו בן במהלך המלחמה, הם חזרו, הם עשו עבודת שיקום נפלאה, גם פיזית, בית הספר נראה היום אחרת לגמרי, מי שזוכר דנציגר חטף פגיעה ישירה, אני זוכרת את החור הגדול בקיר.

יולי תמיר: גם מבחינה חינוכית, ואני חושבת שמה שקורה בדנציגר זה בשורה טובה לקרית שמונה, ולכן אני מברכת גם על העשייה החינוכית הנפלאה וגם על היוזמה שהיתה חלק באמת מהתהליך שעשינו בכל הצפון אחרי המלחמה, להשתמש בעוד אמצעים חוץ מאשר ביטוי ורבלי להביע.

יולי תמיר: בני הנוער עבדו והביעו את התחושות שלהם, אני רואה פה הרבה לפני ואחרי, אולי עכשיו צריך לעשות לפני, אחרי, ועוד אחרי.

יולי תמיר: תוסיפו עוד אחרי אחד לאחרי שאחרי המלחמה.

יולי תמיר: אני באמת מברכת את יושב ראש הוועדה שבחר להציג פה את התערוכה הזאת, היא מאוד מרשימה והיא ראוייה שהרבה אנשים יראו אותה, אז תודה.

מיכאל מלכיאור: תודה.

מיכאל מלכיאור: חברת הכנסת רונית תירוש בבקשה.

רונית תירוש: אני אוסיף רק את העובדה, שמצד אחד היא מצערת כי כשאני מנסה לחשוב על ילדים בגילכם במקומות אחרים בעולם, אז אני מניחה שלא אלה הציורים שהם מציירים.

רונית תירוש: יש פה הרבה כלי נשק והרבה דם ויותר מידי מלחמה.

רונית תירוש: אבל מצד שני, כדרכי אני מחפשת את האופטימיות, ופסיכולוגים לימדו אותי להסתכל על ציורי ילדים גם מבחינת הצבעים.

רונית תירוש: וכשמסתכלים על הצבעים אז השחור הוא לא הצבע השולט כאן, יש פה, אבל הוא לא השולט, בהחלט יש פה צבעים חיים, צבעים שמפיחים רוח של שמחה ותקווה, ואולי מבלי משים זה מה שמכוון אתכם, וטוב שכך.

רונית תירוש: אני מאחלת לכם רק שנים שקטות וימים שקטים, שתהיו פנויים רק ללמידה ולמשחקים, כפי שילדים בגילכם בכל העולם נהנים מתקופה כזאת בחייהם, ויישר כוח על תעצומות הנפש שלכם להתמודד עם חיים מאוד מאוד לא קלים.

רונית תירוש: לנו במרכז הארץ קשה להבין, אנחנו יכולים רק לדמיין, אפילו אם אנחנו באים לבקר זה לא כמו לחיות שם ביומיום, ואני מניחה שאתם מבינים היטב היום את ילדי שדרות ועוטף עזה.

רונית תירוש: אני מאחלת לכם ולכל ילדי ישראל שתימנע מכם החוויה הטראגית הזאת של לחיות בצל תותחים ופצצות ויריות ואיומים, שתדעו רק שלום ושקט ושמחה והרבה אהבה.

רונית תירוש: זה הגיל של ההורמונים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו צריכים לעשות גם את שלנו כדי שזה יקרה.

מיכאל מלכיאור: ילדי קרית שמונה, זה לא התחיל אצלכם בקיץ שעבר, אלא היו הרבה שנים של המציאות הזאת.

מיכאל מלכיאור: הביטוי של התערוכה הזאת זה שם מאוד קשה, חיים על הגבול.

מיכאל מלכיאור: חיים על הגבול אפשר להבין את זה גם פיזית, שזה חיים על הגבול, אבל חיים על הגבול מהרבה מאוד בחינות, וזה חלק מלהחזיר את השפיות, מה שאתם עושים פה, להחזיר את השפיות אצל הילדים, לתת לכולנו קצת שפיות, זה חשוב ביותר.

מיכאל מלכיאור: נציג מועצת התלמידים, נדב.

נדב אלימלך: אני תלמיד כיתה יא', נציג מועצת התלמידים, ואני לא ציירתי כאן אף ציור.

נדב אלימלך: כמו שנאמר, פגעו בבית הספר שלנו ארבעה טילי קטיושות ואנחנו כתלמידים ראינו איך ההנהלה בעצם מתמודדת.

נדב אלימלך: ראינו בחופשת הקיץ שבית הספר פגוע ואגף אחד פשוט נהרס, ואנחנו כתלמידים היינו מגיעים לבית הספר, ועוזרים בכל מה שאנחנו יכולים.

נדב אלימלך: אני מכהן כבר שנתיים כסגן יושב ראש מועצת תלמידים, ובתחילת שנת הלימודים בשנה שעברה, החלטנו להעצים את מועצת התלמידים שלנו.

נדב אלימלך: הנהלת בית הספר נתנה לנו פוש גדול מאוד וחיזקה אותנו, אמיר גולדשטיין מנהל בית הספר הוא גם שנתיים בתפקידו והביא איתו רוח חדשה לבית הספר.

נדב אלימלך: ואנחנו מועצת התלמידים שלנו היא מועצה פתוחה, החלטנו שכל תלמידי בית הספר יכולים להשתתף בה, יכולים להשתתף בכל הפעילויות, הפרוייקטים שאנחנו עושים במועצת התלמידים אנחנו מעבירים אותם לשאר בית הספר.

מיכאל מלכיאור: הייתם מעורבים בפרוייקט של הציורים כמועצת תלמידים?

נדב אלימלך: כן, לאחר שלוחות השנה הנמצאים כאן יצאו, ניסינו למכור אותם כמה שיותר כדי שהכסף ילך לתרומה לילדים נזקקים, וזה החלק שלנו כמועצת תלמידים בפרוייקט הזה של הציורים.

רעות ביתן: אני רכזת חינוך חברתי של החטיבה הצעירה, ששם בעצם התחיל כל העניין של התערוכה.

רעות ביתן: אחרי שהתערוכה והציורים נבחרו, עשרים וחמישה ציורים, באמת עבר העניין של כל הלוחות שנה.

רעות ביתן: אבל לפני זה, כל התערוכה בעצם התחילה בכיתות ז' ח' ועברה הלאה.

מיכאל מלכיאור: כן, אני צריך לציין למי שלא יודע, שיצא גם לוח שנה עם כל הציורים.

רעות ביתן: היוזמה הראשונה היתה של לימור וישינסקי.

מולי לאד: אני הכנתי את זה בכתב כדי שזה יהיה זריז, כי אני מכיר את הלחץ כאן.

מולי לאד: קודם כל אני רוצה להתנצל בשם ראש עירית קריית שמונה.

מולי לאד: היום היה לנו מקרה מאוד מצער בעיר, שני בני אותה משפחה נפטרו באותו יום, אחים, ולכן ראש העיר לא יכול היה להגיע.

מולי לאד: אני אישית לא מכיר אותם אבל זה נראה מסיבה באמת מוזרה וקשה.

מולי לאד: כבוד שרת החינוך, כבוד יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת, קודם כל ילדי קרית שמונה של בית הספר דנציגר וכל החברים שלי מהקואליציה וכל שאר הארגונים, התערוכה שאתם רואים כאן היום נולדה בעקבות מלחמת לבנות השנייה.

מולי לאד: היו אלה הימים של החזרה לשגרה.

מיכאל מלכיאור: אני עדיין מעדיף שתדבר מהלב.

מיכאל מלכיאור: אתה יודע לדבר, אנחנו מכירים אותך.

מיכאל מלכיאור: בוא תגיד, אתה תהיה קצר גם ככה.

מולי לאד: בפרוייקט של התערוכה הזאת, שזו היתה יוזמה של לימור וזה החלק החשוב פה, אנחנו יצאנו מנקודת הנחה שהמורים אמרו לנו עברו ארבעה חודשים, די, אנחנו כבר חזרנו לשגרה.

מולי לאד: אמרה לימור וישינסקי מנהלת החטיבה אז בואו ניתן לילדים לצייר משהו ככה מהלב.

מולי לאד: לכן זה נקרא חיים על הגבול ולא המלחמה.

מולי לאד: כשהגיעו מאה ששים ומעלה ציורים בחזרה אנחנו נדהמנו, מכיוון שלא ציפינו שכל החיילים, כפי שאתם רואים פה, ואין פה צנזורה, אלה החיילים, הם או פצועים, או חסרי ראש, או נראים כל כך מפוחדים.

מולי לאד: אחר כך כשראינו את ההרס שהילדים הביעו אנחנו אמרנו לעצמנו כנראה שכוחותינו לא שבו כל כך מהר.

מולי לאד: יושבים איתי פה חברים מהקואליציה שעושים מחקרים כל הזמן בנושא הזה.

מולי לאד: התמונה לצערנו היא שכוחותינו לא אצל כולם שבו.

מולי לאד: רובם הגדול יש להם כוח וחוסן ותראו כמה הם חמודים, אבל יש קבוצה לא קטנה של למעלה מעשרה אחוז שיש להם את מה שאתם רואים בתוך התמונות, גם אם הן צבעוניות.

מולי לאד: מבחינתי התמונה כי חזקה היא דווקא תמונת הקשת בענן.

מולי לאד: קשת בענן שזה הסמל לתקווה, ותראו שמתחת שוכבת דמות שבוכה.

מולי לאד: ואני חושב שזה הדבר שכל כך חזק בתערוכה הזאת.

מולי לאד: הילדים לא עשו את זה בבית הספר, הם עשו את זה בבית.

מולי לאד: הם הביאו את התמונות משם, ואני חושב שהעוצמה שלהם בעצם לימדה אותנו שהדרך שלנו היא עוד ארוכה, ושהשילוב של שירותים פסיכולוגיים, של יועצים חינוכיים, של מורים, של מנהלים ושל התלמידים, חייבים להימשך בתהליך הזה שאני קורא לו תהליך של בניית חוסן.

מולי לאד: אני חושב שהעבודה שנמצאת כאן היא רק ההתחלה, אנחנו ממשיכים איתה בתמיכה של מגבית קנדה הפעם, לא מגבית ניו-יורק, אנחנו עושים עוד ועוד פעולות כאלה, בדיוק כמו שהשרה אמרה, של היום שאחרי אחרי, ואני חושב שאם אנחנו מסתכלים על זה אנחנו מבינים כמה קשה לילדי שדרות היום.

מולי לאד: ואני אישית שמח שזה מופיע פה כי יש לי הרגשה שכשחברי כנסת יושבים ודנים והם רואים את האמת הזאת בלי מלים, את הכאב שמעבר למלים, את המסר שמעבר למלים בהרגשה שלי זה ישפיע על חלק מהדיונים בנושא של בריאות נפש והפיתוח והטיפוח של הילדים.

מולי לאד: אז אני בשם משאבים, שזה הארגון שאני עומד בראשו, ושמשותף יחד עם מגבית ניו-יורק ויחד עם הקואליציה בנושא הזה, מקווה שאכן הוועדה הזאת לא תושפע חס וחלילה מהאווירה, אבל מהמסר.

מיכאל מלכיאור: תודה, ודאי שזה כך.

ישראל סטיבן דונשוק: בזמן המלחמה חשבנו מה אנחנו יכולים לעשות, איפה אנחנו יכולים לתרום, שבאמת אנחנו יכולים לתרום משהו אמיתי ומשהו שזה חשוב.

ישראל סטיבן דונשוק: וקיבלנו את המסר השבוע אחרי המלחמה כשביקרנו בדנציגר שכולם רוצים לחזור לשגרה.

ישראל סטיבן דונשוק: זה היה המסר.

ישראל סטיבן דונשוק: אז הדרך שלנו זה היה לתמוך בתכניות בדנציגר, תכניות בכיוון של התערוכה, של כל העבודה הזאת, כיוון של פיתוח מנהיגות, כיוון של טיפול בטראומה.

ישראל סטיבן דונשוק: ואני חושב שהתקווה של הדור הבא זה מכם, זאת אומרת אתם תהיו המנהיגים הבאים.

ישראל סטיבן דונשוק: אני חושב שכאשר אנחנו מסתכלים, אנחנו רואים את הרגשות, הפחד, הכל.

ישראל סטיבן דונשוק: ועכשיו אני מקווה שדרך כל העזרה של הקואליציה מול טראומה, של משאבים, כל מה שאנחנו עושים, שיהיה לכם את הכלים להמשיך.

ישראל סטיבן דונשוק: ואני רוצה להגיד שהאוכלוסיה בקרית שמונה, זה שנה וחצי שאני עובד שם עם התכניות שלנו, אנשים מיוחדים, אנשים עם הרבה כוח, אנשים שמוכנים להשקיע בחיים שם, ואני אומר כל הכבוד, גם לאנשי המקצוע וגם לתלמידים והמשפחות.

מיכאל מלכיאור: תודה לך ולעבודה גם של פדרציית ניו-יורק, בהרבה תחומים אבל בפרט פה.

מיכאל מלכיאור: המרכז של הטיפול בטראומה בישראל, אתם הייתם שותפים בכירים בביצוע הפרוייקט הזה.

דני ברום: לא בפרוייקט הזה, אני רק רוצה להוסיף דבר אחד וזה שכמובן מאוד טוב לראות שאנשים יודעים להתבטא והיום אנחנו, זה הדבר היחיד שאני רוצה להגיד כאן, רואים מה שבמיוחד קורה בשדרות, ושם אנחנו רואים שפרוייקט אחר של ילדים בני שנתיים ושלוש, רואים שאם לפני שנתיים ראינו עשרים ושבעה אחוז של הילדים שזקוקים להתערבות מקצועית, בשנה אחרי זה שלושים ושבעה אחוז, ועם המצב המתמשך השנה, 2007, ראינו שם הרבה ילדים, שבעים וארבעה אחוז של הילדים זקוקים להתערבות מקצועית.

דני ברום: זה המגמה שם, וזה על השולחן.

דני ברום: אני מקווה שזה יישאר על השולחן הזה גם.

מיכאל מלכיאור: כן, אנחנו בלא מעט ישיבות וגם בהסכמות עם משרד החינוך מטפלים בנושא הזה.

שאול יום טוב: ראשית המון תודה על האירוח הלבבי הזה, לכבודנו ייחשב ביקור בבית, בוועדת החינוך של הכנסת.

שאול יום טוב: אני לא ארחיב במלים, אני רוצה לומר כמה דברים.

שאול יום טוב: ראשית המון תודה למרכז משאבים, לנשיא מולי להב, לסטיבן שתומך בנו כל הזמן וכל החברים החשובים שיושבים פה.

שאול יום טוב: אנחנו כהנהלה חדשה כשנכנסנו לתפקיד התחלנו לטפל בחלוקת מטרנה ולחלק תרופות לרבע מאוכלוסיית העיר, יחד עם לימור, לימור עם הרכב שלה ואני עם הרכב שלי, לא רכב ממוגן, זה לא היה בקריית שמונה.

שאול יום טוב: מצאנו את עצמנו מסייעים, מביאים מתנדבים, ובאמת תחת מתחי קטיושות.

שאול יום טוב: לא יכולנו להפעיל תכניות חינוכיות בכלל.

שאול יום טוב: היינו צריכים לטפל באוכלוסיה קשה מאוד שנשארה בעיר.

שאול יום טוב: אולי זה היה חשוב יותר, זה אולי גם איחד אותנו כהנהלה שהולכת לעבוד ביחד, וקשה.

שאול יום טוב: כשחזרנו לבית הספר, אמרנו צריך לטפל בתלמידים.

שאול יום טוב: מהר מאוד הבנו שצריך לטפל קודם במורים.

שאול יום טוב: מהר מאוד הבנו שהמועקות של המורים קשות הרבה יותר ממה שצפינו.

שאול יום טוב: אז הוצאנו את המורים לסדנאות, רתמנו פה את מועצת תלמידים שעשתה עבודה מדהימה.

שאול יום טוב: והדבר הגדול שקרה לנו זה מרכז משאבים.

שאול יום טוב: אני לא יכול לתאר, יחד עם כל הנהלת בית הספר, מה היינו עושים וכמה היינו מתקדמים בלי הכלים שניתנים לנו.

שאול יום טוב: זה לא ייאמן.

שאול יום טוב: אני חושב שאנחנו נמצאים היום במצב הרבה הרבה יותר טוב.

שאול יום טוב: עדיין יש המון בעיות, אבל לולא הסיוע הזה המשמעותי, הקרוב, המחבק, הבודק יום יום, אני חושב שזה כלים באמת לא קונבנציונליים זכינו, וזה באמת להעלות על נס את זה.

שאול יום טוב: בנימה אישית, אני עוד כמה ימים בן חמישים, יליד קריית שמונה, משחר ילדותי גדל תחת איום בטחוני.

שאול יום טוב: ואני מגדל את הילדים שלי פה ,ואני חזרתי לקריית שמונה לעסוק בחינוך בגלל המצב הזה.

שאול יום טוב: בחרתי ממש בחירה.

שאול יום טוב: וכאילו שום דבר לא קרה.

שאול יום טוב: אני רואה את הפחד, הילדים שלי כבר יותר גדולים, בן עשרים ושתיים, עשרים ושלוש, ואחד בן שש עשרה וחצי, תלמיד בית ספר שלנו.

שאול יום טוב: אני מתחיל את הטיפול בילדים שלי כמו שאבא שלי טיפל בי.

שאול יום טוב: אבא שלי עליו השלום, נפטר לפני חמישה חודשים, נתן לנו חוסן מדהים.

שאול יום טוב: ואני מעביר את זה הלאה.

שאול יום טוב: אבל לא כולם מסוגלים.

שאול יום טוב: ואני אומר צריך לעשות הכל, אבל הכל הכל הכל, שבעיקר ילדים לא יסבלו את זה.

שאול יום טוב: ואני אומר לכם, אני מדבר מתוך כאב אישי שלי.

שאול יום טוב: ילדים בראש סולם העדיפות של כולנו.

שאול יום טוב: ותודה לכם.

מיכאל מלכיאור: תודה לך.

מיכאל מלכיאור: מישהו מהתלמידים שרוצה לספר לנו, להגיד לנו?

איתי דרור: אני בן שש עשרה כמעט, אני לומד בכתה י' ושאול המחנך שלי.

איתי דרור: הציור שלי הוא האחרון שם, תנו לגדול בשקט.

איתי דרור: בעצם אני ציירתי את הציור הזה מנקודת מבט שלי ואני כמעט בטוח שככה מרגיש כל ילד, אם זה קרית שמונה, אם זה שדרות ואם זה בכלל ישראל.

איתי דרור: וזהו, אני התייחסתי מאוד לכיתוב הזה תנו לגדול בשקט, כי זה באמת מה שאני רוצה להגיד.

מיכאל מלכיאור: אולי תספרו איזו תמונה כל אחד צייר.

תלמידה א': ציירתי כך את החייל, כי למרות שהוא פצוע ועבר הרבה במלחמה, הוא עדיין מצדיע.

תלמידה ב': סבתא שלי גרה לידי ונפלה קטיושה על הבית שלה, וכאן ציירתי שהטיל נופל ליד הבית.

לימור וישינסקי: אני רוצה לומר משפט על שלושת הציורים שנמצאים שם, ואולי זה גם מראה משהו על החברה הישראלית שבתוכה כולנו חיים.

לימור וישינסקי: המקום הראשון זה של ילד צבר שנולד בארץ, המקום השני זו ילדה, עכשיו היא תלמידת כיתה י', היא עולה חדשה ותיקה.

לימור וישינסקי: והמקום השלישי, ואם מסתכלים טוב טוב על פרטי הציור, זאת ילדת צד"ל, ילדה מצבא דרום לבנון.

לימור וישינסקי: וגם רואים כאן את העין עם דגל לבנון.

לימור וישינסקי: זה עוד ילד מלבנון.

לימור וישינסקי: ובעצם החברה שלנו היא מעולים ותיקים, חדשים, מצד"לניקים שנמצאים בבית הספר, ומצברים רגילים.

לימור וישינסקי: לזכות הילדים יאמר, שהם ארגנו את התערוכה לגמרי לבד.

לימור וישינסקי: זאת אומרת אנחנו עזרנו להם לתלות, הם בחרו, כל התלמידים עם המחנכים ירדו למטה, עשו איזה שהוא סיבוב, זה היה בלובי של אשכולות הפיס, וזה מאה שישים ושניים ציורים, אנחנו לא חייבנו אותם.

לימור וישינסקי: אני חושבת שאביתר, אם אני זוכרת נכון, בכתה שלכם אתם כן ציירתם את זה באומנות.

לימור וישינסקי: כי יש כאן כמה דברים של לפני ואחרי שרואים.

לימור וישינסקי: המגוון העצום של הציורים בעיקר הוא בגלל שהילדים ציירו בבית את הציורים.

לימור וישינסקי: נתנו להם את האפשרות ולא חייבנו.

לימור וישינסקי: אני לא אשכח את איתי שבא אלי לחדר עם הציור, על איזשהו דף, עם המלאך והיונה, אמרתי לו: 'איתי, אתה מצייר כל כך יפה, למה זה ככה?' אפילו השם שלו לא היה.

לימור וישינסקי: הנחנו את כל הציורים בלובי של האשכולות ללא שמות הילדים, וזה לא בכדי שאין כאן שמות של הילדים על הציורים כי אנחנו רצינו שהילדים יבחרו את הציורים בצורה דמוקרטית, ממש שיקחו את זה נקי.

לימור וישינסקי: הם בחרו, וגם המועצה אספה את כל הנבחרים.

לימור וישינסקי: פרופ' מולי לאד דאג להביא לנו גם את פרופ' יאיר גרבוז, והם היו בצוות שופטים, והילדים שזכו גם זכו בפרסים, וספיר, התמונה שלך מופיעה בתערוכה שתופיע עכשיו בשדרות חן בתל אביב, שזה ביוזמת הדובר של תל אביב שהוא בן קרית שמונה.

לימור וישינסקי: אני רוצה כאן להגדיר, שהמטרה היא יצירת סולידריות למה שחשים על הגבול, וזה לא משנה אם זה דרומי, זה לא משנה אם זה צפוני, ומולי אמר שאנחנו גם עושים עכשיו איזה שהוא תהליך שהוא ללא הבדל של דת גזע ומין, זאת אומרת שגם ילדים צ'רכסיים מרגישים בעצם אותו דבר כשהם חיים על הגבול.

לימור וישינסקי: ואנחנו מקווים שנוכל להציג בהמשך תערוכה של חלומות של שלום של כל ילדי הגבול.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמח לארח גם פה בכנסת.

מיכאל מלכיאור: אז באמת אני רוצה קודם כל להודות לכם, נתתם לנו הרבה חלומות והרבה תקווה, והרבה דברים קשים.

מיכאל מלכיאור: חלק מהדברים זה כבר עובר, אנחנו בעצם ועדת חינוך אבל גם התרבות.

מיכאל מלכיאור: חלק מזה זה כבר באמת תרבות שמבטאת את התחושה הכי עמוקה של הילדים.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שגם ועדת חוץ ובטחון כדאי שיראו.

מיכאל מלכיאור: אני אזמין את יושב ראש הוועדה באופן פרטני, לא לעכשיו אבל בהמשך היום אני אדבר איתו ואזמין אותו לראות כי אני חושב שחלק מהמסקנות פה הן לא פחות חזקות מהדו"ח שהוא הגיש היום.

מיכאל מלכיאור: אני מציע שנסיים את הישיבה הקצרה הזאת, אני באמת מודה לכם שהגעתם כל כך מרחוק והבאתם פה לכנסת ישראל את התערוכה הזאת.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נהיה עם התערוכה תקופה, וכל מי שייכנס לכל הישיבות פה כולם יראו ויתרשמו מהדברים שאתם עשיתם, קודם כל הילדים, תודה לכם.

לימור וישינסקי: כבוד היושב ראש, אני רק רוצה להודות ליהודית ולצוות המסור שלך שעזר בכל העניינים, תודה רבה, ותודה רבה לשרה.